Režie:
Akira KurosawaKamera:
Kazuo MijagawaHudba:
Fumio HajasakaHrají:
Toširó Mifune, Mačiko Kjó, Takaši Šimura, Masajuki Mori, Minoru Čiaki, Daisuke Kató, Noriko HonmaObsahy(2)
Rašomon, příběh z Japonska 12. století, příběh o zločinu a zabití. Je nám vyprávěn každou ze zúčastněných postav, z nichž žádná, jak se ukáže, nemluví pravdu. Ke slovu se – prostřednictvím média – dostane i zavražděný, ale jen proto, aby nás utvrdil v jediné jistotě: pravdy se na tomto i na onom světě dobrat nelze. Rašomon, navazující na rafinované techniky retrospektivního vyprávění, známé z konce němé éry, ale pak až do počátku evropských „nových vln“ zapomenuté, se stal uměleckou senzací filmového festivalu v Benátkách, kde mu byl udělen Zlatý lev. Od této události se stalo běžným – v zemi vzniku stejně jako na Západě – dělit dějiny japonského filmu na dvě zcela svébytné epochy: před Rašomonem a po něm. (NFA)
(více)Videa (2)
Recenze (247)
Bezpochyby přelomové dílo. Dlouho před Tarantinem máme možnost sledovat velmi komplexní a inteligentní retrospektivu, která snímá z několika možných úhlů události kolem jedné záhadné vraždy. Kurosawa navíc zvládá brilantně pracovat nejen s novátorským příběhem, ale také s harmonickým obrazem a myšlenkovou mystikou, která dodává středověké atmosféře nadčasových hodnot. Ale muselo tam být skutečně tolik morálního kázání, když zřejmým a velmi jednoduchým poselstvím snímku dodnes zůstává, že největší metlou lidstva jsou ženy? :))... Jinak Toširó Mifune má opravdu charisma na rozdávání a nepřekvapuje mě, že právě s ním spojil Kurosawa vrchol své tvůrčí kariéry. 80% ()
Pojednání o morálce a víře v lidství se mohlo umolousat od patosu, obrovských gest i křečovitých apelů. To by však nesmělo mít tak chytrý scénář. Vše je výborně gradované, scéna souboje je naprosto skvěle zvládnutá a závěr dává naději. Jenže tohle všechno musí ustoupit do pozadí pokaždé, když divák dostane políček v podobě naprosto nesmyslného hysterického smíchu, který je nesmírně rušivý, zbytečný, trapný a zkazil mi dojem z jinak výborného filmu. ()
Lidé věří rádi tomu, co si přejí, aby bylo pravda. – Gaius Iulius Caesar Každý z nich si přál, aby uvěřili tomu, co si přejí, aby byla pravda, pravděpodobný vrah, žena mrtvého i mrtvý sám… Muži neříkají pravdu, protože jsou smrtelní… Ženy nás vždy oklamou slzami… Mrtví ale přece nelžou… Pravda, jak relativní pojem, jeden a týž příběh, viděný několikerýma očima. Jeden příběh zajímavější než druhý. Hrdinné i nízké pohnutky, největší vášně v člověku, velké city, velká hnutí, velké a hrdinné souboje. Jak je skutečná pravda všední a obyčejná až úzko. Jak ten nejslabší je ve skutečnosti ten nejsilnější, čím je příběh vyprávěn s menším patosem, tím je silnější a tím víc si uvědomujeme skutečnou sílu. A vykoupení z vlastního selhání nakonec? Mistr Kurosawa! Život je pomíjivý jako ranní rosa… ()
Tak tu mame dalsiho velmi dobre hodnocenyho Kurosawu, tak jsme opet nic moc necekal, ale tentokrat je to v pohode. Za prve, delka. Pro dany tema je i tak krapet dlouha, ale 85 minut se da zvladnout v pohode. Za druhe, hudba. Nic super, ale aspon to nerve usi a obcas jsou melodie vcelku prijemny. Za treti, herci. Nehrajou spatne, Mifune je opet skvelej a teatralni sceny a vyrvavani je omezeno na minimum. To jsou asi tak klady. Ted zapory. Sice se divame na jeden pribeh z vice uhlu pohledu, ale prakticky je to furt to samy dokola, takze to je lehce stereotypni. Navic se celej film odehrava jen pred soudem, pred Rasomonem nebo v lese s nakejma 8 hercema, takze to cely pusobi dost jednoduse a kamera misty je skoro az amaterska a navic jsou souboje neskutecne trapny. A zaver taky nic moc. Ale musim rict, ze jsem se moc nenudil a pribeh misty zaujme, takze to ty 3* budou. ()
Galerie (69)
Zajímavosti (31)
- Fumio Hajasaka, ktorý zložil hudbu k filmu, bol režisérom požiadaný, aby pre scénu, keď Masako (Mačiko Kjó) rozpráva svoju verziu, použil upravenú verziu skladby "Boléro", ktorú v 20-tych rokoch skomponoval francúzsky skladateľ Maurice Ravel. (Niles)
- Historická brána Rašómon už v dnešnom Kyote neexistuje. Akira Kurosawa si napriek obrovským nákladom presadil postavenie jej napodobeniny, gigantických rozmerov, kvôli dramatickosti scenérie. Postavená bola na súkromnom pozemku produkčnej spoločnosti Daiei. (Dr.Cilka)
- Aby liják proti světle šedé obloze vynikl, přimíchali tvůrci do vody inkoust. Je to i vidět na dřevorubcově tváři těsně před koncem deště. (džanik)
„Na svete je mnoho strašných vecí,” hovorí mních, „vojny, zemetrasenia, požiare, tajfúny, povodne, hladomory, morové epidémie, ale to najhoršie, čo môže človeka v živote stretnúť, je, keď stratí vieru v ľudské srdce.” • 3 prostredia (brána, súd, les), ďalej k tomu i štyri vyrozprávané (v retrospektívach) verzie jednej a tej istej udalosti (smrti samuraja), no predovšetkým za priamej asistencie - troch, či dokonca povedzme i štyroch, kľúčových postáv, vrátane snáď i toho úvodného drevorubača Kikoriho, ktorý sa mimochodom počas tejto, naprosto prelomovej, japonskej snímky, najprv ocitol nebodaj pod polorozpadnutou, kjótskou, mestskou bránou, aby sa práve i vďaka tomu začal (ne)systematicky rysovať akýsi『príbeh v príbehu』s teda dosť nejednoznačným priebehom celkového diania, pričom, následne sa hádam bude (predtým) tento protagonista prechádzať i naprieč zvlášť osvetleným lesom, a to v konkrétne 2-minútovej, strhujúcej pasáži, ako doslova vystrihnutej z nemého filmu, a k tomu navrch i s obzvlášť nezvyklými uhlami a strihmi, čím nás divákov, vlastne aj (ne)vedomky priviedol k rozhodujúcemu faktoru, na čom je totiž tento, vskutku, mimoriadne nesmrteľný kinematografický diamant, skrátka postavený, totižto je založený na dvoch poviedkach od japonského prozaika & eseistu, Rjúnosukeho Akutagawu, Rašomón (1915) a V húštine (Jabu no naka, 1921?), situovaného do chmúrneho obdobia mappó - kedy pôvodný Buddha je mŕtvy, a nový sa ešte nenarodil-, do ktorého je film napokon zasadený. • A samozrejme, že vďaka postupným výpovediam "očitých aktérov", začínajúcich od lupiča Tadžómarua, pokračujúcich ženou Masago, neskôr v priamej nadväznosti na spiritualistické médium, kvôli čomu mi štýlovým spôsobom vari konečne poriadne prechádzal mráz po chrbte, a končiac u toho, od ktorého sa to v podstate celé začína, čím predsa dochádza k hlavnej myšlienke →「efektu Rašomón」, kde rôzni ľudia zdeľujú protichodné názory na jednu udalosť, a tým sa automaticky daný počin stáva oveľa viac podnetnejším, či by som zároveň podtrhol, že v tejto podobe i viacej vizionárskejším, než by tomu bolo zrovna v opačnom prípade, čomu rovnako prispieva i samotná majstrovská kompozícia čiernobieleho obrazu v podaní vizionára Kazuoa Mijagawu, a tak sa tým pádom vytvára akási『vizuálna báseň』, ktorej sa nielenže nemôžeme vôbec nabažiť, čím ju môžeme obdivovať asnáďže donekonečna, pritom ten strašný, prudký lejačisko, nie a nie, prestať, áno, a to je jeden z ďalších symbolov tohto「umeleckého diela」, ktoré sa stalo najvlyvnejším filmom v dejinách kinematografie...! • Herecké výkony sa vymykajú normálu už iba z toho prostého hľadiska, že sú prevzaté z tradičného japonského divadla kabuki, a preto sa nad týmito nadnesenými gestami, netreba príliš pozastavovať, skôr presne naopak, nie sú samoúčelnými vsuvkami, prostopašnými nápadmi Toširóa Mifuneho, ale len maximálne excelentnými, hereckými prejavmi, ktoré určite nemusia byť každému divákovi po chuti, čo sa ma našťastie vonkoncom netýka, inakšie by som ich zrejme nevedel plne (d)oceniť. • Pred Rašómonom, akoby japonská kinematografia ani nejestvovala, a až následne potom mohli prísť i Mizogučiho Ugetsu monogatari, či Ozuovo Tōkyō monogatari, a mnohí ďalší nasledovníci, čím sa nielen Akira Kurosawa, navždy zviditeľnil a zapísal do histórie! A možno i nakrútil svoju najlepšiu snímku? () (méně) (více)