Režie:
Wes AndersonScénář:
Wes AndersonKamera:
Robert D. YeomanHudba:
Alexandre DesplatHrají:
Benicio Del Toro, Adrien Brody, Tilda Swinton, Léa Seydoux, Frances McDormand, Timothée Chalamet, Jeffrey Wright, Bill Murray, Lyna Khoudri, Owen Wilson (více)VOD (4)
Obsahy(3)
Milostný dopis novinářům odehrávající se v detašované redakci amerických novin ve fiktivním francouzském městě 20. století, který oživuje sérii reportáží publikovaných v časopise „Francouzská depeše“. (Falcon)
Videa (2)
Recenze (223)
Nový Andersonův počin se mi nesnadno hodnotí. Tím nejzjevnějším a nejbanálnějším důvodem je jeho rychlost. Ustíhat rychlopalné dialogy v květnaté, archaizující angličtině a do toho stíhat jednak vnitrozáběrovou kompozici, která se neustále proměňuje, a jednak svižné přechody mezi záběry..., to aby člověk film viděl alespoň třikrát. Další aspekty jsou ale spíš diskutabilní a závislé na ochotě diváka přijmout, nebo odmítnout režisérovu vizi. Jisté je jedno: Francouzská depeše je rozhodně stylově nejpřepálenějším Andersonovým filmem. Koncept "hlavní postavy", už dříve problematizovaný, je zde úplně hozen do koše. Známá jména se tu střídají jako na orloji a většina postav neřekne víc než pár vět. Jednotlivé povídky mají trochu odlišný styl a diametrálně jiné tempo. Barevné a černobílé záběrování se tu střídá bez zjevné příčiny (byť k potvrzení dojmu bych potřeboval snímek nasledovat důkladněji) a v jedné z povídek se dokonce přidá i animace. A k celkovému dojmu samozřejmě přispívá i to, čemu obykle rozumíme pod slovem "příběh". Děj Francouzské depeše je fakticky rámovaný jako filmové převyprávění novinářských esejů. Ve skutečnosti jde ale samozřejmě jen o autorskou mystifikaci, pastiš, který přináší překombinovaný sled dějů, které se s každou další povídkou více a více odklánějí od původního tématu (třetí "esej" má pojednávat o známém šéfkuchaři, ale samotný kuchař v něm hraje prakticky vedlejší roli a namísto něj se příběh soustředí na únos syna policejního komisaře, což je divákovi zprostředkováno skrze televizní rozhovor novináře s moderátorem). Ze všeho nejvíc je Francouzská depeše samotná filmovou esejí o možnostech kinematografie a o jejích počátcích v tableau vivant. V Andersonově tvorbě nejde o žádnou novinku, ale nový snímek je v tomto ohledu rozhodně nejdůslednější poctou těmto kořenům. Od diváka chce každopádně výdrž a velkou míru pozornosti. ()
Režisérů jako Wes Anderson je strašně málo a je to strašná škoda. Je to nesmírně inovativní a nekonečně kreaitvní režisér, který dal v tomto snímku vyniknout všemu, co ho činí tak dobrým a zcela se utrhl ze řetězů, protože zde nebylo třeba se držet při zemi. A tato rovina mu nesmírně slušela. Každá sekunda každého záběru je zde vymazlená k dokonalosti. Je to audiovizuální orgasmus zabalený do extrémně divného, hravého, nekonečně ujetého a tmavě černohumorného příběhu, respektive mozaice příběhů. Bavilo mě to a velice hezky se na to koukalo. Jen jsem během sledování strašně trpěl tím, že nejsem schopen si v reálném čase vychutnávat a adekvátně prociťovat všechny vtípky. Tempo na mě bylo v mnoha pasážích na jedno zhlédnutí příliš zběsilé. [84 %] ()
Hloupe to neni. Ma to vyraznou, peclive barevnou estetiku s jednorozmernou paletou barev a vybornymi herci. Misty je to pateticke. Trochu jsem se nudil, neni to konzistentne vzrusujici. A brzo na film zapomenete. Kdyz hrdina rika "vse je prostoupeno atmosferou slibneho klidu", mluvi o tomto filmu. Styl humoru se libil ("Vuni terpentynu mela opravdu rada a v pozdejsich letech ji pouzivala na sve toalete", "Odpocinkova mistnost byla presunuta na palubu bombarderu..."). ()
Režisérský styl Wese Andersona mám ve velké oblibě. Jeho snímky jsou osobitě “divné”, nicméně právě skrze to z jeho filmů přímo tryská tvůrčí svoboda v mozaice výrazných postav a košatého příběhu. Nejinak je tomu i v jeho nejnovějším snímku The French Dispatch, který kombinuje několik po sobě jdoucích příběhů, které zastřešuje dekonstrukce mýtu svéhlavého šéfredaktora a derniéra jeho plátku. Režisér zde opět velmi umně pracuje s načrtnutými motivy, vyprávěním a postavami, takže se před Vámi na ploše čítající 108 minut rozprostře filmový zážitek, jaký dnes už (bohužel) opravdu nemá obdoby. A už právě jen díky tomuto atributu byste tomuto klenotu měli dát šanci. Vážně to stojí za to. Skvělá práce! „Self-reflection is a vice best conducted in private or not at all.” ()
Manýrsticky barevný Wes Anderson se nostalgicky noří do růžově zbarvených vzpomínek na tisk, který v této podobě už dávno neexistuje. Doba, kdy se novinářům proplácelo kde co a oni měli čas najít si ke svým tématům opravdový vztah. Doba, kdy se cenil způsob psaní. Dělá si při tom legraci ze snobismu uměleckého, aktivistického i kulinárního a dělá to s rozkoší a chutí. Doufám, že se někdo chopí jeho nápadu na gastronomický směr: jídla vhodná na policejní sledovačku, protože taková by se hodila i dnes a i jiným profesím. SHRNUTÍ: O tisku s láskou, nostalgií a fantazií. ()
Galerie (36)
Zajímavosti (10)
- Wes Anderson se velmi inspiruje režisérem Jacquesem Tatim. Ve filmu dokonce i konkrétně odkazuje na jeho film Můj strýček (1958). (Gottynes)
- Herbsaint Sazerac (Owen Wilson) je postava pojmenována podle Herbsaint (absintový nápoj s příchutí anýzu) a Sazerac (značka whisky) z New Orleans. (Kuzmik)
- Jedná se o devátou spolupráci Wese Andersona a Owena Wilsona po filmech Bottle Rocket (1994), Grázlové (1996), Jak jsem balil učitelku (1998), Taková zvláštní rodinka (2001), Život pod vodou (2004), Darjeeling s ručením omezeným (2007), Fantastický pan Lišák (2009) a Grandhotel Budapešť (2014). (ČSFD)
Reklama