Režie:
Ingmar BergmanScénář:
Ingmar BergmanKamera:
Gunnar FischerHudba:
Erik NordgrenHrají:
Jarl Kulle, Bibi Andersson, Stig Järrel, Nils Poppe, Gertrud Fridh, Sture Lagerwall, Georg Funkquist, Gunnar Sjöberg, Torsten Winge, Axel Düberg (více)VOD (2)
Obsahy(2)
„Nevinnost panny je ječmenem v oku ďábelském,“ říká staré irské přísloví, které Ingmar Bergman převedl do filmového jazyka ve snímku Ďáblovo oko z roku 1960. Fantasy komedie je tak protikladem středověké balady Pramen panny, kterou režisér natočil v tom samém roce. Jarl Kulle ztvárnil na filmovém plátně Dona Juana, kterého na Zemi poslal ďábel, aby svedl nevinné děvče Britt-Marie (Bibi Andersson). Don Juan postupuje šikovně a zdá se, že je vše na dobré cestě ... dokud ho dívka neodmítne. Nejznámější svůdce na světě je tak navždy ztracen - jednak pro lásku ke krásné Britt-Marie, ale i proto, že se musí vrátit do Pekla, aby si odpykal si zbytek svého trestu. „Pro ty, kteří milují, není žádný trest dost tvrdý,“ prohlašuje ďábel. (Edisonline)
(více)Recenze (36)
Určitú naivitu príbehu vyvažuje, respektíve ospravedlňuje nadprirodzená štylizácia. Pekelníci nie sú ako od Barkera, ale iba bytosti s ľudskou tvárou, ktorí radšej neotvárajú okná, pretože vonku sú len plamene. Nebo bohužiaľ neuvidíme, ale asi by tu pôsobilo nadbytočne. Od Diabla a jeho Don Juana si radšej rady na získavanie (severských) ženských sŕdc a tiel neberte, zariaďte sa podľa seba, inak sa pekelne popálite. Komédiou by som toto divadelne ladené dielko nenazýval, skôr fraškou s množstvom trefných filozofických poznámok. Tie sú dostatočne zaujímavé na to, aby sme museli čakať na komediálne fóriky, ktoré aj tak neprídu. ()
Bergman mohl jako zavedený režisér po x-té inscenovat Molierova Dona Juana či dvě Beaumarchaisovy komedie (Lazebník sevillský a Figarova svatba), které jsou na repertoáru každého zavedeného divadla pro dobře vychované buržoazní rodiny, a které jsou dnes hrány s explicitními vizuálními narážky na sex, hlavně ten bizardní (ať si manažeři po práci vychutnájí kousek toho umění). Místo toho si ale napsal vlastní verzi a myslím si, že svou přesností a vtipností hravě zvítězil nad nudností (alespoň pro dnešního diváka) krotkých milostných eskapád jistého Figara a hrdě se vyrovnal s Molierovým géniem. Skvěle jsem se bavil od první minuty až do konce, poznával v postavách sebe a mé blízké a obdivoval jsem Bergmanovy dialogy, které se krásně nesly v duchu té komedie jménem pozemský svět. Díky mistře. ()
Komedie v tvorbě Ingmara Bergmana nejsou pro mě už déle žádným velkým překvapením, už jsem měl s panem režisérem v tomto směru minimálně dvakrát čest, ale zatímco třeba u filmu A co všechny ty ženy (1964) jsem měl z mistrovy komedie dojem nepříliš funkčního experimentu plného křečovitého humoru, na oplátku tady musím podotknout, že Ďáblovo oko se Bergmanovi povedlo. Humorná hříčka si bere notoricky známý motiv z Dona Juana, využívá strašidelný pohádkový svět v podobě pekla a hlavní dění, nejednou okořeněné vtipnými dialogy, přesouvá z velké části do současnosti. Oproti tomu, co Bergman v tomto období přinesl ve svých dramatech, to samozřejmě úplně srovnání v jistých ohledech nesnese, ale musím říct, že po většinu času mi tato svérázná hra poměrně sedla, bavila, její výpravění má v sobě originalitu stejně jako skloubení říše fantazie se vztahovou komedií pro dospělé a všichni herci hráli výborně. Proč ne? :) „Jsem ďábel nepříjemností. Žádám trochu ohleduplnosti, i když jsem z pekla.“ 75% ()
Fakt mě těší zjištění, že Bergman zvládá nejen existenciální syrová dramata o životě a smrti, ale i zvláštně a podivně bergmanovské komedie o prostém životě a jeho radostěch a strastech. Opravdu zvláštěn pojaté peklo a výborné ženské role (jak svým charakterem, tak hereckým ztvárněním). Ten stařecký démon mě strašně bavil. ()
Po Úsměvech letní noci další Bergmanova studie vztahů muž × žena. Nutno říct, že neznám režiséra, kterému by se danou tematiku povedlo zpracovat tak bravurně a ještě si ušetřit prostor pro komediální nadhled. Jak to ten chlap dělá, že jeho filmy jsou naprosto dokonalou a neskutečně pravdivou reflexí mezilidských vztahů? To, co bylo zachyceno před padesáti lety, platí pořád - jen toho gentlemanství bohužel ubylo. (653., 4. VII. 2011) ()
Reklama