Režie:
Vít OlmerScénář:
Radek JohnKamera:
Jan MalířHudba:
Ondřej SoukupHrají:
Jan Hartl, Bronislav Poloczek, Lenka Termerová, David Matásek, Ivana Chýlková, Jaromír Dulava, Tomáš Töpfer, Filip Novák, Adam Novák, Michal Herzán (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Dvacet jedna let (1968 - 1989) v životě houslisty Jana, kterého životní a společenská situace nutí ke kompromisům a osobním ústupkům. (oficiální text distributora)
Recenze (29)
Neseděl mi styl vyprávění a kamery. Ale tématem a zahrané velmi dobře. ()
No špatný to nejni, i když se tam vyskytují dnes zcela zprofanovaná jména John (byl mi vrcholně před "sametem" to svojí konstruktivní kritikou v mezích zákona vrcholně nesympatický už jako prominentní redaktor Mladého světa) a Vít Olmer, který by si asi udělal později líp, kdyby se až zas tak nežinýroval a začal točit to tvrdé porno, přesto tohle ukazuje, jak to v oné době chodilo. Je to sice poněkud přehnané (to jsou Bony a klid taky, i když tady je vidět, jak si autoři s tou svobodou neuměli poradit). Nakonec, Hartl hraje pořád stejně, Poloczek si onoho odporného funkcionáře opravdu užil a jednoho potěší i roličky Lucky Bílé a Evičky Čížkovské.....porovnávat tohle ale třeba s Mášovým Byli jsme to my nelze ani trošku. ()
No tedy!! Na rozdíl od naprosto pitomé jedničky… Klobouk dolů. Mimochodem, jen tak na úvod, ten vtip, z které strany to má ženská nejradši, jsem neznal. Zaujala také citace Kafkova díla „Zámek“. Ta ke snímku hezky „sedla“. Prostě film o vlezdoprdelizmu tehdejších dob se vším všudy. Ano, bylo to tak a ještě horší. Viz například kniha pana Trávníčka "Zlatokopové z Pragokoncertu". Byl to snad on, kdo podstrčil panu Johnovi onen původně čtyřiceti stránkový materiál? V každém případě jsou ve filmu okamžiky silně legrační, ale také silně odpudivé. Herci to zvládli s bravurou, vedle pana Hartla tu byl i skvělý pan Poloczek. Jen velká škoda, že tento snímek autoři (zcela zbytečně) svým názvem vlastně spojili s filmem předchozím. Ostatně v tomto zde se ani tak moc nezpívalo. Možná jsem jej tak trochu nadhodnotil, ale zcela jistě se podívám znovu a pak se uvidí. ()
Na tomto filmu je vidět, že jde více než o ucelený děj o kritiku společenství čerstvě zaniklého. Spíše než příběh sledujeme epizody ze života Jana, který se nejprve složitě smiřuje s okupací, následně se snaží mít svou hrdost, ale časem se zkrátka k ústupkům snížit vlastně musí. Jak už je to u Olmera běžné, narval do filmu plno sexu a film na mě působí takovým neuceleným, neuspořádaným dojmem. Vidíme politikaření i mezi soudruhy napříč, boj o koryta, o moc, o vliv, korupci apod. A když se nad tím tak člověk zamyslí, co se de facto změnilo? Dneska je to v politice totéž, jen komunisté převlékli kabáty a rádoby demokrati se chovají stejně... ()
Drsný až černohumorný pohled na naši jedinou kulturní agenturu za totáče, její řídící činitele plus jednoho houslistu, kterého to celé semele. Skvělý Hartl, výborný Matásek v roli agilního svazáka a i ta Chýlková tu nakonec kozy ukáže ;_) Vcelku opomíjený film a neprávem, v TV se motají stále dokola daleko vetší hrůzy. ()
V první polovině 90.let přišel čas filmařsky se vyrovnat s roky pod vládou jedné strany, co bylo dlouho dušeno pod pokličkou muselo zákonitě vzkypět. Pokud pomineme snímky vzniklé ještě před Listopadem s pouhými náznaky kritiky, vše odšpuntoval film Jen o rodinných záležitostech paradoxně pozdějšího předsedy KSČM Jiřího Svobody, následovaly další retrospektivní pohledy ze všech možných úhlů a oblastí jako třeba Corpus Delicti, Báječná léta pod psa, Křížová vazba, Zapomenuté světlo, Pelíšky nebo právě Ta naše písnička česká, aby bylo toto údobí korunováno Koljou, ověnčeného Oscarem. Tehdy si mnozí znalci asi mysleli že bude česká kinematografie kvalitativně stoupat někam do pater která si vybudovala v 60.letech a dotkne se tehdejší slávy. Teď už všichni víme jak velký omyl to byl a že nejzajímavější polistopadové snímky byly právě na téma ohlédnutí se za dobou komunistickou. Pokud tu totiž vzniknul kvalitní snímek o něčem jiném, šlo povětšinou o téma druhoválečné (Je třeba zabít Sekala, Habermannův mlýn, Želary, Tmavomodrý svět, Musíme si pomáhat...), či těsně poválečné (Obecná škola), výjimek je jen málo (Kráva, Jízda, Lekce Faust, Šílení, Marian, V síti, Babí léto, Pásky z Nagana). Scenáristická impotence dosáhla svého dna již kolem Milénia a bohužel se zdá že k odpichu stále ještě nedošlo. K recenzovanému snímku snad jen veliká pochvala Janu Hartlovi, kterého konečně vidím v charakterní roli a ne jako přiblblého ňoumu nebo klátiče vdaných paniček, a Bronislavu Poloczekovi, který tolik výrazných rolí ve filmu neměl a zvládnul to bravurně. ()
V pražských kinech se promítal od 6.12.1990 (Lucerna) ()
Dobrý film ukazující, jak slušní lidé byli často dokopáni k tomu, aby ohnuli páteř. A dnes se jim za to leckdo pošklebuje. Nic není černobílé. ()
velké překvapení ()
Reklama