Režie:
Evald SchormScénář:
Evald SchormKamera:
František UldrichHudba:
Jan KlusákHrají:
Jan Kačer, Jana Brejchová, Dana Medřická, Milan Morávek, Jiří Menzel, Jiří Kylián, Anna Lebedová, Antonín Lebeda, Jiřina Třebická, Nina Divíšková (více)VOD (1)
Obsahy(1)
O člověku, který postupně začal v životě ztrácet sebezáchovnou imunitu proti všemu nepravému, nemravnému, polocharakternímu, co se tváří tak nevinně, samozřejmě a normálně; začal si to připouštět právě jako nepravé, nemravné a znehodnocující lidský život. Přestal to považovat za normální - a v tom okamžiku se ocitnul v konfliktu se sebou samým a se světem všech "normálních" lidí okolo sebe. Modelovost prostředí a situací, alegoričnost záměru i řada scén je zdánlivě popřena dokumentaristickou věrohodností obrazového zpracování. V rovině podobenství se pohybují stylizované postavy, pojmenované křestními jmény herců. Odloučení a uzavřenost zdůrazňují převažující interiéry, záběry pozorování světa přes sklo, symbolika oken. Z jemných náznaků gest a pohybu, často i z existenciálně křečovité herecké akce se dozvídáme o myšlenkách a duševním stavu hrdinů, o jejich osamocenosti a existenciální úzkosti, neschopnosti živé, upřímné mezilidské komunikace. Svět Evalda Schorma hledá dobro, lidskost, pochopení a toleranci. Ve filmu debutoval vynikající český kameraman František Uldrich. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (78)
Psychologické skúmanie človeka, ktorý si chcel zobrať život. Človeka, ktorý stratil všetko a nedokáže sa zaradiť naspäť do spoločnosti. Snímok, ktorý svojim spracovaním lezie pod kožu. Snímok, ktorý však nič svetoborné neprinesie, aj vďaka miestami sterilnej réžii. Bol to zámer? Pre mňa akosi nedostačuje. ()
Docela hezký příběh o jednom cvokovi. Filmy o cvocích asi není potřeba úplně do detailů pochopit. Cvoci nejednají vždy přísně logicky. Když je cvokovi lépe, může být doma. Když se mu přitíží, vrací se zpět do cvokhausu. Spíš by se to tedy mělo jmenovat Návraty ztraceného syna, neboť se jedná o notorického cvoka – recidivistu. Výborný Kačer. I primář zní autenticky. Nejvíce se mi líbila závěrečná skvěle natočená akční scéna útěku Honzy před rozhořčeným davem. Hlášky: „Dokud nejsme přežraný, tak není žádná neděle.“ Symbolika: 52:01 – 52:13 skrytá ruka (doktůrek); 1:11:38 – skrytá ruka (levá – okultní směr). ()
Návrat ztraceného syna režiséra Evalda Schorma z roku 1966 začína ako výrazný psychologický film s výrazným a veľmi dobre hrajúcim Janom Kačerom v hlavnej úlohe. Snímka rozvíja zaujímavé myšlienky o živote, jednotlivcovi a spoločnosti, navzájom sa preplietajúc v kvalitne napísaných dialógoch, ktoré Kačerova postava, nesúca rovnaké krstné meno, aké má herec v skutočnosti, vedie so svojím okolím. Existenciálne ladený počin s typicky uvoľneným nádychom československej novej vlny sa dotýka rôznych tém, ktoré však vždy začínajú a končia pri človeku. Zamýšľanie sa o bytí plné pozoruhodných výstupov tvorí gro kvalitatívne výbornej prvej polovice snímky. Ako však Schormovo dielo postupne prechádza od postavy Jana k postave Jany (Jana Brejchová), nastáva aj kvalitatívny pokles, ktorý je znakom druhej polovice filmu, pričom negatívne ovplyvňuje jeho kvalitu ako celku. Kontemplatívnym myšlienkam a dialógom je razom prakticky koniec s tým, že film sa viac zameriava na Janu a vzťahovú rovinu, ktorá ani zďaleka nie je taká zaujímavá, ako zamýšľanie sa nad samovraždou, smrťou a životom. Veľká škoda je aj väčšie nevyužitie postavy mladej pacientky na psychiatrickom oddelení (atraktívna Nina Divíšková), ktorá sa v prvej polovici filmu objavuje vo viacerých scénach a vykazuje potenciál. Neskôr však mizne a vo zvyšku snímky sa neobjavuje. Návrat ztraceného syna začína veľmi dobre - skrz dialógy ponúka zaujímavé myšlienky, ktoré nútia diváka k zamysleniu, a v hlavnej úlohe vystupuje veľmi dobre hrajúci Jan Kačer. Postupne, bohužiaľ najmä v dôsledku príbehového odklonu, ale kvalita Schormovho diela klesá, pričom sa mení z nadpriemeru na priemer. Ale ako sme už uviedli, prvá polovica filmu je výrazná a určite ju stojí za to vidieť. ()
Existenciální úzkost - stačí jen tato dvě slova a obsah filmu je přesně pojmenován. V československé nové filmové vlně se objevila celá řada takto vynikajících snímků, jeden lepší než druhý. 60. léta zkrátka vytvořila neopakovatelné podminky pro uměleckou tvorbu, ve filmu pak zejména, která už od té doby nebyla překonána. Film je sice zdánlivě "o ničem", má v sobě ale odzbrojující pravdivost a přirozeně nutí i k divákovu sebezpytu, pokud je toho schopen. Ve srovnání s tím vynikne o to víc plytkost a úpadek současné české kinematografie. Jó, psychologický film, přímo v labužnickém provedení - od režie, kamery, scénáře, přes herecké výkony až po mimořádně kvalitní kongeniální hudbu. ()
„Zlobíš se?“ „Pomohlo by ti to?“ Na začátku filmu se nám dostane klamného upozornění, že „život takový není.“ Bohužel ale je. Úvaha nad samotou, láskou a tím „něčím“, co dělá z existence život, a co tolika lidem chybí. Mrazivě přesný Jan Kačer a perfektní Jana Brejchová. Dana Medřická mě ovšem dostala ze všech nejvíc. Zato téměř neznámý herec Milan Morávek se mi vůbec nelíbil. Text odříkával, jakoby ho četl, a ke škodě svojí- jinak dobré- postavy byl velmi nevýrazný. „Ta vaše profesionální laskavost, to je ten nejhorší cynismus.“ Film klade zajímavé otázky, ale režiséra ani nenapadne byť jen naznačit odpověď. Dvě nejlepší scény: stojka a pracovní večírek. „Věříte vůbec něčemu?“ „Věřím, že člověk má jednat podle svého přesvědčení a neohlížet se na následky.“ „A jste toho schopen?“ „Ne.“ ()
Nejvyhrocenější Schormova autopsie. Nélítostná studie člověka v mezním vyšinutí a zároveň krystalicky čistá scénáristická práce nacházející adekvátní vyjádření v nervózní režii. Přísná, ale spravedlivá Schormova osobnost vypovídá ve svém asi vrcholném díle o křehkosti lidské psychiky vstříc mocensko-politickým mechanismům. Jan se pokusil o sebevraždu, a proto skončil na psychiatrické klinice. Jednoduchá kauzální řada vyvolává mnoho fatalních konotací existenciálního rázu. ()
Po obsahové stránce je to bomba. Formálně mě to nevzalo. ()
Mohl to být opravdu dobrý film o existenciální tísni a bezvýchodnosti lidské samoty, ale na to aby to se mnou opravdu pohlo byly postavy zahrány příliš civilně.Jediné plus byla struktura filmu, takříkajíc bez konce i začátku. ()
Tak nevím. Pan Schorm, při vší úctě k jeho dílu, bude pro mne asi nestravitelný. Proč byla tato konina natočena, to věru nechápu. Někde je chyba. Překvapil pan Suchřípa, ale jinak je to na usnutí. ()
Mladý Kačer je zajímavý, ale jinak ten film je moc dlouhý a nudný a nějak mne nepřijde až tak zajímavý. Hodnocení: 55 % ()
Jakoby Návrat ztraceného syna byl pokračováním Každý den odvahu. Opět Jan Kačer a Jana Brejchová. Jenomže tentokrát už to hrdina nezvládá a střídavě se ocitá v léčebně a mimo ni. Na jednu stranu v ní být nechce, ale působí, jako by právě v ní se cítil nejbezpečněji. Před branami nechal všechny starosti, svět zůstal tam. Zajímavé je, že ani dnes není něco tak svobodné jako je sebevražda provedeno bez následků, pokud nejde k jejímu naplnění. V tom nehraje roli socialismus či demokracie, svobodnou sebevraždu nelze provést aniž by vás společnost o ni zároveň následně nepřipravila. Evald Schorm tentokrát natočil film, který se neomezuje pouze na společenské změny a jejich vyrovnání se s tím, ale hlavně jako psychologickou sondu do duše člověka. A je to náročná sonda a ne pro každého. ()
Film právě slaví 50 let. Viděl jsem jej poprvé a vůbec jsem netušil, že i u nás byl v této době natočen film tak psychologicky poutavý a otevřený, jako by byl od Bergmana. Herecké výkony fantastické: - Kačer (hlavní role) - role mu sedla - Brejchová (manželka) a Medřická (manželka psychiatra) - naprosto mě přesvědčili, jako by to byl jejich život - Morávek (psychiatr) - nejdřív mi jeho bezvýrazová mluva neseděla, ale teprve v průběhu filmu mi došlo, že to tak musí být - Lebedovi (tchán a tchýně) - úžasní pokrytci ()
Silný existenciálny príbeh, ktorý akousi vnútornou výpoveďou hlavného hrdinu Jana Sebka, ktorý viac vo vnútorných monológoch či dialógoch s psychiatrom rozoberá svoju neschopnosť žiť s kompromismi čo je manifestované hneď na začiatku filmu pokusom o samovraždu. Zvláštne správanie postáv ešte umocňuje vypráznenosť Janovho života. Jeho manželka ho podvádza hoci tvrdí, že ho miluje a mám pocit, že to ona je príčinou Janovej mizérie a potrebovala by zopár sedení u psychiatra. Psychiatrova manželka má podobné tendencie a dúfa, že vyplní prázdnotu vzťahom s Janom. Jan neschopný nájsť riešenie sa pokúša neustále uniknúť z psychiatrickej liečebne, ale vzápätí je donútený vrátiť sa či už pre svoju neschopnosť žiť alebo z donútenia okolím, ktoré má oňho obavy. Produkcii sa napriek minimálnej angažovanosti podarilo vytvoriť atmosféru zmaru a vyprázdnenia, ktorá presne vystihuje Janov stav a herci svojimi dobrými výkonmi k tomu nemalou mierou prispievajú. ()
Zpočátku filmu jsem myslel, že dostane 65%, ale postupně to byla čím dál větší nuda a už od poloviny jsem se nemohl dočkat konce, takže nakonec hodnota klesla na 45%. Děj mi přišel ale málo propracovaný, stavěl spíš na záhadě a tajemnu než na hlubším psychologickém propracování, jak se snažil tvářit. No a už vůbec nechápu naroubování přeletů stíhaček a vyrojení vojáků v lese. ()
Vynikne zvláště ve srovnání se současnou českou kinematografií. Zde evidentně tvůrcům o něco jde, o postihnutí života, správné postoje, správná slova, upřímné vztahy. Ten návrat k něčemu hlubokému a opravdovému v nás je nadčasový. ()
Ten Jan Kačer, to musel v mládí být hrozný lamač dívčích srdcí a Brejchová s Medřickou byly obě skvělé ostatně jako téměř vždy. Absence jasného dějového oblouku kladla na mou pozornost nárok, kterému jsem nebyl schopen dostát. Citlivý až přecitlivělý intelektuál, kterého Kačer tak přesvědčivě ztvárnil, mi dal vzpomenout na podobně senzitivní osobnost režiséra Pavla Juráčka. ()
Asi jsem se netrefil s náladou ke sledování takové náročné podívané. Příliš mnoho duševní rozervanosti, příběh se vlekl a na novou vlnu by mohly být ty "líbačky" trošku erotičtější... ()
Odhlédneme-li od vynikající kamery, tak tento film nepotěší. Herci jsou výborní, atmosféra i doba vykreslena znamenitě, ale výsledek vyznívá spíš jako pomůcka pro studenty sociologie a psychologie. Problém postavení hledajícího jedince uprostřed mírně dusící společnosti je filmařsky lákavé téma, ale aby film oslovoval diváka, musí mu něco dát, nějaké emoce - když ne radost, vášeň, napětí, tak třeba dojetí, nebo katarzi. Měl by diváka vtáhnout do děje. Podle řady pěti* hodnocení se to občas podařilo, ačkoliv vyjádření o charakterech postav občas svědčí o nepochopení (tchána s tchýní lze těžko označit za pokrytce, aspoň já tam žádnou neupřímnost neviděl). Film ocení lidé, jimž jsou hlavní postavy příběhu hodně blízké nebo přímo podobné. My ostatní, "normální" lidi, ať už dost silní, abychom si svou pozici ve světě hledali bez fatálních konfliktů, nebo dost pokorní, abychom hledali svůj vnitřní klid bez ubližování ostatním, ten příběh vyslechneme, pokýváme hlavou a popřemýšlíme, k čemu to celé bylo, proč ten film vznikl. A odpověď najdeme těžko. 40% + 1* za českého Mastroianniho, kterého mám rád. ()
Reklama