Režie:
Vojtěch MašekKamera:
Dušan HusárHrají:
Michal Kern, Emanuel Fellmer, Saša Rašilov nejml., Vojtěch Vodochodský, Martin Pechlát, Vojtěch Vondráček, Tomáš Kobr, Václav Rašilov, Róbert Jakab (více)Obsahy(1)
Film Arvéd vypráví o tom, kam až jsme schopni zajít, abychom dosáhli svého cíle. Jiří Arvéd Smíchovský byl ochoten jít až k hranicím samotného pekla. Život a smrt Jiřího Arvéda Smíchovského jsou dodnes obestřeny mnoha tajemstvími. Za války jako nacistický konfident zachránil před koncentračním táborem Štěpána Plačka. Po válce se jejich role otáčí, Plaček splácí dluh a zařídí, že soud za spolupráci s nacisty nepožaduje pro Arvéda smrt, ale odsuzuje jej pouze na doživotí. Tím však vzájemné služby nekončí. Plaček jako vyšetřovatel státní bezpečnosti využívá Arvéda ke svým cílům, k usvědčování nepohodlných osob. Za jeho služby mu oplácí výhodami prominentního vězně a především Arvédovou největší drogou – vzácnými okultistickými knihami ze zkonfiskovaných knihoven. Arvéd a Plaček rozehrávají šachovou partii. Hra o duši vstupuje do finále. (Cinemart)
(více)Recenze (204)
Další díl k sérii nekonečného řetězce ubohých životopisných filmů v české produkci? Nikoliv. Ač se před návštěvou kina tak může snímek jevit (což mu doufám dopřeje přinejmenším návštěvnost), tak divák s jeho očekáváním banálnosti inkasuje hned v prvních minutách solidní pěstí, kdy se mu dostává nelineárního fragmentovaného repetitivního vyprávění se skládačkou, kterou si musí složit sám. Zároveň film ani trochu nespoléhá na komfortní touhu po přehledném realistickém zobrazení událostí většinového publika. Film nabízí ve své delíristické formě mnoho motivů a podnětů k zamyšlení včetně několika kulturních odkazů, kdy reference na Kafku je trochu slabší ale nikoliv od věci, avšak s gestapem kolaborující Švejk končící v plynu funguje velice trefně obzvlášť v dialogu se scénou s mladým Arvédem navlečeném až v okatě ladovksy vypadající rakouské vojenské uniformě. Hermeticko-satanisticko-esoterická stránka věci je rozpracovaná velmi povrchově i přes práci s konzultantem, jež nakonec sám ztvárnil postavu ruského agenta/démona, a možná se na ní mohlo zapracovat víc, aby rozprostírala větší tajemství, než je jen všem dobře známý motiv faustovského zaprodání duše ďáblu. Obrazově nikterak překvapující či ohromující, ale zapůsobit kamerou jistě nebyl záměr filmu, který pracuje výhradně s interiéry, tedy se i soustředí na střih prostupujícím spíše časem než samotným prostorem. Herecky snad bezchybné od hlavní postavy přes slizkého Rašilovova k dozorcům jež jsou právě vkusnou směsicí kafkovské absurdity a haškovského humoru. Nicméně se Vojtěch Mašek po úspěšném a průměrném scénáři k Okupaci předvedl v lepším světle. ()
Dost jsem trpěl. Nakonec jsem ale rád, že jsem to viděl. V tomto žánru totiž bývá pravidlem, že zasvěcenci jakoby mimochodem poodhalí běžnému publiku nějakou tu tajnou informaci. Proč to dělají? Protože musí. Je to jedno ze základních pravidel magie. Pro každého pak platí, že na pravou podstatu systému byl upozorněn. Vědí, že drtivá většina důvěřivého obecenstva si to stejně do souvislosti nedá. Třikrát se ve filmu odhaluje esoterická (skutečná) podstata věci. Odhalená pravda č. 1: Leonardův obraz Poslední večeře. Věděl jsem, že toto dílo je ve skutečnosti výsměchem Bohu. Zde je částečně odhaleno proč. Odhalená pravda č. 2: S.K. Neumann a satanista? No jistě! Všechny veřejně známé osobnosti jsou nějak napojeny na tajné organizace. Nikdo se nedostane na vrchol, aniž by nebyl jejich součástí. Odhalená pravda č. 3: Známá píseň O. Nového z filmu Kristián „Jen pro ten dnešní den“ je ve skutečnosti buddhistický text a jeho opakováním se z něj stává mantra, která zastavuje vědomí. Na vrch dostáváme ještě jednu shnilou třešínku č. 4 v podobně pravděpodobně autentických satanských rituálů. Nejedná se pouze o neškodnou zábavu. I pouhým sledováním se divák stává jejich součástí. Čím více lidí se totiž stane součástí rituálu, tím větší má sílu. Jinak příběh samotný je naprostá pohádka. Součást pokřivené reality, ve které žijeme. Zaklínadlo „Natočeno podle skutečnosti“ znamená samozřejmě pravý opak. Arvéd se chvástá, že zná perfektně Bibli. Kněze ale oslovuje „svatý otče.“ Ten by ho měl pokárat, neboť to je v příkrém rozporu s Biblí. Matouš 23:9 A ať nikdo z vás na zemi není nazýván otcem, neboť jeden je váš Otec, ten Nebeský. Zednářská symbolika: hexagram, armilární sféra, globus, různé symboly na zdech, na knize apod. Největším utrpením jsou homoscény mezi Arvédem a jeho pomocníkem. K líbačce naštěstí nedojde, ale nemá to k tomu daleko. Romance mezi dvěma chlapy není můj šálek čaje. ()
Toto ne. Slátanina, bolehlav, mišmaš, galimatyáš, nevím čím přesně to nazvat. Nepřečíst si obsah filmu před shlédnutím, vůbec nevím, o čem to má být. A že je někdo schopnej napálit týhle pičovině pět hvězd mě udivuje ještě víc, já měl chuť vyhodit televizi z okna. Zase na dlouhou dobu končím s českou tvorbou, protože tenhle bonbónek fakt stačil. ()
Kafka meets Faust meets divadlo Sklep. Nedivím se, že z toho Arvédovi jeblo. Následně divákovi jebne taktéž. V momentě, kdy se tam objevil Čtvrtníček, jsem to už nedokázal brát vážně. ()
Na začiatku mi dielo veľmi imponovalo. Podanie Arvéda cez herectvo Kerna v úvode navnadilo, avšak po čase sa opozeralo, lebo okrem drobného a pochopiteľného afektu som v ňom už nevidel nič zvláštne, príťažlivé. Sledovanie vnútra postavy mi pripomínalo tvorbu Lyncha, ktorý je komplikovaný, ale na konci sa dá ako-tak vyskladať ako puzzle. Tu však nemám taký dojem, skôr mi príde, že sa tu Arvéd predstavuje v toľkých odtieňoch až sa zámerne zahmlieva aj dovtedy jasné. A k takému záveru som dospel už v strede stopáže kde sa aj dej prestal hýbať vpred, zvyšok som už dopozeral z úcty k dielu i tvorcom. Arvéd Smíchovský je však zaujímavá postava dejín, že by si zaslúžila aj klasický film, povedzme s kontinuálnym vyprávaním príbehu, lebo väčšinu jeho života film len naznačí a ak si divák niečo nenačíta vopred, tak je stratený. Tým, že sa skáče v deji, kľudne aj po rokoch, tak emócie nedoznievajú. Z toho vyplýva skôr zmätok ako zážitok a vkrádajúcej nude len dopomáha až dvojhodinová stopáž. ()
Arvéd podle mě musí mnohem lépe fungovat v divadle, tohle psychologické artové drama je divákovi těžce přístupné, místo standardního filmu snímek připomíná spíše takové psychedelické něco, co jako celek vůbec nefunguje a nedává smysl, jedná se spíše o přehlídku různých druhů negativních emocí, než o fungující ucelený film. Přiznám se, že mi dělalo velké potíže snímek dokoukat až do konce. Neskutečným způsobem jsem se nudil, stopáž mi přišla nekonečná, film drží nad vodou jen a pouze herci a možná také dobová atmosféra. Obrovské zklamání. 2/10. ()
Skvělý leč pro diváka pomerně náročný snímek o člověku, který svou duši zaprodal Ďáblu. Jako první musím vyzdvihnout herecké výkony všech herců, za druhé určitě stojí za zmínku kostýmy a celkové prostředí filmu, který měl rozhodne svou osobitou atmosféru, což bylo asi jeho hlavní pozitivum. První polovina filmu byla, nebojím se říct, úchvatná. Inspirace z Fausta a díla F. Kafky, zde byla znatelná. Druhá polovina už byla slabší a neměla tak dynamické tempo, jako to bylo u poloviny první. Režisérky za mě hodně dobře zvadnuté. U Arvéda nečekejte životopisných snímek, ale filosoficko-psychologickou podívanou s až mystickou atmosférou. Divák, podobně jako Arvéd Smíchovský, do poslední chvíle neví, co je skutečnost a co bude dál (ostatně tyto myšlenky muselo mít spoustu věznů ve vykonstruovaných procesech v 50. letech). Otakar Vávra jednou řekl, že při poslechu Slánského hned jako režisér poznal, že se jedná o naučený text, a celé procesy byly vlastně veliké divadlo (což zmiňuje i Arvéd). Opravdu zajímavý film, který nutí diváka se zamyslet nad poselstvím tohoto filmu a nad krutou historii 50. let. Jsem ráda, ze se někdo pustil do takto originalniho projektu, a divák se nemusel po xté dívat na krutý osud jedince, kterého spolkla doba, ale na film, který nechá divákovi otevřenou cestu bádání samotným významem filmu nebo nad osobou Smichovskeho. Zkrátka film má dle mého přidanou hodnotu a nejedná se o prvoplanový a prázdný snímek, naopak dráždí diváka, aby o něm přemýšlel a nabízí mu spoustu filosoficky úvah. 7,5/10 (Finále 2022) ()
Vojtěch Mašek se oproti knize omezil na pět prostředí, Arvédův pokoj, místo okultního vyvolávání, vyšetřovnu (v proměnlivém prostředí), soud a vězení-celu včetně chodby. Tedy, když nepočítáme závěrečný odjezd autem. V těch prostředích rozehrál koncert napůl ztišených dialogů a monologů, jimž vévodí Michal Kern a Saša Rašilov. Všechno je tu soustředěné a působivé tak, že dvě hodiny utečou jako nic. Takřka hypnotická podívaná (i poslouchaná) v kinech asi příliš neuspěje, ale o to víc si říká o ceny. ()
Kontrolní otázka: Kolik chlapů se dá narvat do jedné kancelářské skříně? ()
Filmári túto tému neuchopili práve najšťastnejšie. Kto sa aspoň základne neorientuje v životopise Jiřího Arvéda Smíchovského, a takých bude asi väčšina, ten bude mať z tohto filmu prinajmenšom zmätené pocity. A pritom jeho život bol mierne povedané veľmi zaujímavý a zaslúžil by si spracovanie lepšie, prehľadnejšie a hlbšie. Ale to by sme chceli od súčasnej českej kinematografie asi veľa. ()
Ten film ve svém jádru není špatný, ale ten povrch je něco, co ho táhne jednoznačně ke dnu, alespoň v mých očích. Zbytečně moc se snaží být velký art, přitom samo o sobě to je k ničemu a mě jako diváka to málem ubilo k smrti nudou. Přitom to vypadá úžasně, je to sestříhaný výborně, zaujme i minimalistická hudba, ale to rozhodnutí to takto ztvárnit prostě nekvituji. Stejně tak opravdu nedokážu pochopit, proč je vyzdvihován Michal Kern, ano, Smíchovského hraje dobře vizuálně, ale v jeho mluveném projevu shledávám velký problém, kdy mi to nešlo přes uši. Navíc to srovnání se Spalovačem mrtvol, jehož konec jakoby byl v určitém duchu zkopírován zde, se mi také moc nezamlouvá. Ani ten Saša Rašilov mě úplně nepřesvedčil, zde citovaného (a to hojně) Oldřicha Nového hrál o dost lépe, herecky mi z toho tradičně vychází nejlépe Martin Pechlát a výborný Jaroslav Plesl. Arvéd je extrémně zajímavá látka, bohužel tento způsob převedení na plátno, zdá se mi poněkud nešťastným. 50% ()
Klobouk dolu… jak pred tvurci, kteri zvolili pro ceskeho divaka velice tezce stravitelny zpusob vypraveni, tak i stylizaci audio video zazitku, az po skvele herecke vykony… ()
Příběh Smíchovského je velmi zajímavý a byl jsem zvědavý na jeho filmové zpracování. Z tohoto žánru jsem měl v českém podání trochu obavy, ale hned po prvních minutách jsem věděl, že se obavy nenaplní. Bohužel mi celý děj přišel až vyhroceně sexualizovaný a jeho osud před poválečným uvězněním extrémně osekaný. ()
Na české poměry hodně nezvyklý film, ať už svým mystickým a hermetickým zaměřením, tak i scénáristickým a režijním zpracováním, stejně jako hereckým výkonem hlavního hrdiny. Faustovský motiv je zde zároveň téměř apoteózou čirého zla, které číhá na lidskou duši, pokud chce z nejrůznějších pohnutek překročit hranice toho, co ji přesahuje. ()
Oceňuju snahu Vojtěcha Maška ztvárnit toto téma umělecky, avšak pro diváka to může být poměrně neukotvené. Já jakožto zástupce mladé generace, která nezažila minulé století, musím říct, že dějinné souvislosti se mi v tom guláši snů, představ a reality, poměrně motaly. Avšak herecký výkon vyšinutého Arvéda v podání Michala Kerna byl úchvatný. Ženám v sále chyběly ženy ve filmu. Já jakožto muž jsem si to neuvědomoval a příliš mi tam nechyběli. Na kritiku nevyváženosti genderu musím kontatovat, že každý film prostě nemůže být vyvážený a ani by v případě filmu založeného na historii nemělo být podle mě upravováno obsazení na základě regulí. Oceňuji však zvukovou stránku snímku a hudbu. Film jakožto takový však diváky seznámí se zajímavou osobností. Může ale člověka poplést. ()
Měl jsem si přečíst recenzi Spáčilky! Arvéd je zajímavá slovní exhibice, ale nic víc. Promeškaná šance. Jakoby režisér pořád něco naťukával, ale nedokázal to říct. Je to škoda, tím spíš, že existují jiné tématicky blízké filmy, které to zvládly líp. Nutno říct, že z kina postupně odešla polovina diváků. Tak jasnou demonstraci, že jde o špatný film, jsem už dlouho neviděl. ()
Arvéd je na české poměry velmi netradičním snímkem, který odmění pozorného diváka. Začnu asi tím nejpodstatnějším. Arvéd rozhodně není pro každého. Je to drama, vážné drama. Nepředkládá divákovi navíc klasický čistě chronologický, ba ani lineární styl vyprávění. Pokud tedy berete film jako odpočinek či kulisu doma v obýváku, tady asi zalíbení nenajdete. Je to ale škoda, protože Arvéd se snaží přinášet trochu umělečtější pojetí, které v mnohých současných tuzemských snímcích chybí. Pomalu vás nechá si skládat celý obraz z jednotlivých střípků Smíchovského mysli. Vyžaduje jistou míru přemýšlení během sledování a odměnou je výsledný příběh, který si na konci sestavíte. Arvéd má samozřejmě i pár problémů. Místy je možná až trochu moc dlouhý a vystříhání pár minut by mu podle mě prospělo. Dále tu chybí takový ten jeden moment, kdy všechny ty střípky dokonale zapadnou do sebe. Je tu pár scén, jež vám dají kritické indície, avšak film se vás i po doložení všech potřebných informací snaží držet v nejistotě místo toho, aby dohrál finále. Na závěr musím dodat, že přestože většině problémům by se dalo předejít díky lineárnější struktuře děje, já jsem rád, že byl snímek pojat tímto způsobem. Právě ono pojetí mě na něm totiž bavilo. A pokud filmy považujete alespoň trochu za umění, doporučuji Arvéda někdy zhlédnout. ()
Tak opět jsem dal šanci filmu z naší krásné země a opět jsem byl zklamaný a smutný. Vážně neumíme natočit solidní film? Nevím kde se stala chyba ale s Českou kinematografií to jde v posledních několika letech hodně z kopečka, před pár dny jsem dostal facku od zpackaného Jana Žižky a teď další lepák od Arvéda. ()
Dostala jsem něco jiného, než jsem očekávala, ale díky Bohu (nebo Ďáblu?) za to. Je mi jasné, že bude trvat ještě dlouho, než se česká kinematografie vymaní ze spárů touhy natočit film o čemkoliv a komkoliv, kdo se jenom mihnul během druhé světové nebo během nadvlády komunistů u nás. Tohle dojení emocí na historických tématech (navíc u nás už tolikrát zrecyklovaných) bytostně nesnáším. A pak přijde film jako Arvéd, který se z trailerů tváří, že bude dělat přesně tohle, jen tam přihodí temný filtr a bude to. A přesně tohle Arvéd není. Historické reálie tam jsou a jsou podstatné, ale jsou jen jakýsi podmotiv, podpůrná složka, nikoliv hlavní motiv. Tím hlavním, co zde hraje prim je studie temnoty lidské duše a atmosféra podobná svěrací kazajce, kterou na vás každou minutou utahují, zatímco vy se snažíte logicky pochopit to, co se logice vymyká. Chápu, že styl vyprávění útržkovitou formou, prolínání časových os a pochybností o tom, co je a možná není reálné, nemusí každému sednou, ale já si osobně myslím, že ve finále o to, jak šly události přesně po sobě a jak to "doopravdy" bylo, vůbec nejde. Kostýmy, kulisy, nasvětlení, které místy připomínají až divadelní jeviště, proložené krásným zvukem a hrou očí Michala Kerna (který místy, jak už bylo mnohokrát zmíněno, nemá daleko ke genialitě Hrušínského ve Spalovači mrtvol), dlouhé atmosférické scény a brnkání na strunu znepokojení a strachu, který neumíme pojmenovat, to je to, co ve filmu hraje prim (a troufám si tvrdit, že v českých vodách dost netradiční, až možná světový prim). I přesto se potácím na pomezí tří a čtyř hvězd (i když blíže ke čtvrté). Prvním zásadním problémem je pro mě délka - věřím, že film by profitoval z toho, kdyby byl o takových dvacet minut kratší, protože právě ona hutná atmosféra, místo aby gradovala, tak po hodině trochu ztrácí na síle a ke konci začíná být ohraná a trochu rozbředlá. A dalším (asi mým osobním problémem) je Čtvrtníček. Asi chápu záměr tvůrců, proč ho obsadili a čeho tím chtěli dosáhnout, jen za mě to bylo obsazení dost špatné, stejně jako výkon Čtvrtníčka (který podle mě neumí hrát nic jiného, než sám sebe). ()
Rozhodně nejlepší český hraný film za hodně dlouhou dobu. Arvéd je dokonalou antitezí k současné vlně životopisných a historických filmů, neboť proti jejich převážně oslavnému realismu staví nekompromisní groteskně expresionistickou studii temnoty (dlouho jsem nezažil v českém filmu tak skvělou kameru, je podle mě fakt ostuda, že Dušan Husár nedostal Českého lva), v níž ale lze identifikovat i prvky surrealismu či Nového románu. Skvělá je též syrová elektroakustická hudba Aid Kida a Pjoniho, úspěšně se vyhýbající popisnosti. Neproniknutelnost Arvédovy osobnosti je řešena pojetím celého filmu coby jakési podivné hry, v níž si nemůžeme být vůbec ničím jisti, přičemž v neuvěřitelně strhujícím podání dosud téměř neznámého Michala Kerna (doufám, že bude jeho jedinečný potenciál využíván i nadále) se v hlavní postavě potkávají Kafka, Švejk, S.K. Neumann i Kristián (mystické čtení Oldřicha Nového by určitě ocenil Karel Vachek a závěrečná coververze Jen pro ten dnešní den s charismatickým zpěvem Vladimíra Merty je nádherně ironickou tečkou za celým dílek). Nevzpomínám si, že bych někdy v českém filmu viděl takto adekvátně zpracovanou queer postavu nesklouzávající ke karikatuře ani k okázalé správnosti, přičemž jednou z odvážných myšlenek snímku je Arvédova obhajoba vlastní cesty od Boha k Ďáblu tím, že mu církev dávala najevo, že homosexualita je od Ďábla. Nabízí se srovnání se Šarlatánem, který si (asi hlavně díky problematickému Epsteinově scénáři) nedokázal udržet od léčitele Mikoláška odstup a podal příliš jednoznačný autoritativní výklad historie. Životní výkon předvedl též Saša Rašilov v roli nespoutaného estébáka Plačka, nikdy bych do něj neřekl, že je schopen takové naléhavosti, která až vzbuzuje paralely s výkonem jeho dědečka v podobně vyhraněné Daleké cestě. Navíc si tvůrci pěkně pohráli s jeho někdejším ztvárněním Oldřicha Nového, protože kromě již zmíněných odkazů ke Kristiánovi s ním Plačka pojily potíže s nacisty kvůli smíšenému manželství, a Rašilovův bratr Václav se ve filmu objevuje jako autor jiné Nového populární role z Dívky v modrém a záhadný fašistický mystik Felix de la Cámara. Vynikající výkony ale podávají i ostatní herci, ještě jsem zřejmě neviděl takhle zkroceného a pokorného Plesla, jenž je v roli dominikána Zemka naprostým Arvédovým protipólem. Asi jediná věc, která by šla filmu vytknout je vynechání Arvédova angažmá v Národní obci fašistické ve 30. letech. ()
Reklama