Obsahy(1)
Druhý Imamurův film ověnčený prestižní hlavní cenou z festivalu v Cannes do jisté míry uplatňuje prvky charakteristické pro jeho předchozí tvorbu, namísto zemitého pohledu na lidskou existenci však přináší surreálně symbolistní pojednání o emocích ukrývajících se hluboko v nitru člověka. Po osmi letech strávených ve vězení začíná bývalý úředník Yamashita nový život jako holič v malém městě. Introvertní málomluvný muž, který komunikuje takřka výhradně se svým úhořem, se postupně proti své vůli začleňuje do společenství bizarních figurek ze svého nového okolí. Navíc v holičství začne pracovat mladá žena, která mu připomíná jeho manželku. Úhoř vzniklý v závěrečném období Imamurovy kariéry představuje nezvykle působivé dílo, které si diváky podmaní svéráznou psychologií i lehce groteskní atmosférou a decentním humorem. Ačkoli v centru vyprávění stojí Yamashita a jeho emoce, film ho ukazuje maximálně odtažitě. Podobně jako ryba v názvu filmu je i hrdina figurou, která divákům na první pohled proklouzává mezi prsty. Stejně jako vůči jiným postavám filmu se Yamashita i vůči divákům otevírá spíše mimoděk prostřednictvím svého výstředního jednání, ale také skrze četné surreální symbolické sekvence. (Eiga-sai)
(více)Videa (1)
Recenze (15)
Príjemný film s fantastickým Kódži Jakušom. Jeho Jamašita je uveriteľnou postavou, ktorá sa zmieta v tragédií a podobne ako uväznený úhor, ktorý je jeho spoločníkom, sa snaží nájsť miesto, kde by mohol patriť. Dôraz na hlavného hrdinu, ktorý je obklopený rôznorodými postavičkami funguje. Prostredie malého mestečka je tu využité na maximum a absenciu výrazných dramatických scén sa tu Imamura snaží nahradiť ukázaním jednoduchého spôsobu života malomestských ľudí, ktorých najväčšou drámou je nájsť si k sebe cestu. Hoci sa tu Imamura na začiatku nezaprie. Striekajúca krv, nahé telá a silná dramatická atmosféra - zvyšok filmu je skôr poetický a príjemný. Film, ktorý z jeho druhého tvorivého obdobia trochu vybočuje ale svojou príjemnosťou a úprimnosťou baví. Ústredný hudobný motív je krásny a skvelo dopĺňa feeling celého príbehu. Finále je potom pozitívne ladené, čo je tiež niečo v čom by ste Imamuru ťažko hľadali. Nie dokonalé. Má aj lepšie filmy. Ale aj napriek tomu to bolo veľmi príjemné. ()
...po Hluboké touze po božstvu a Baladě o Narajamě bylo tohle opravdu velké zklamání. Podivná snůška vypiplaně nepravděpodobných zápletek, neuvěřitelných povah a okolností, uzlovatý děj směřující k závěru jak ze špatného amerického filmu. Část viny beru na sebe pro totální neznalost japonského temperamentu - ale při sledování jmenovaných mi to nevadilo. Nacházím souvislost mezi ujetými povahami z ...božstva, ale chybí tomu oslnivost vizuálna a osudovost. Připomíná to pozdní Resnaise - jde tu jakoby o něco víc, než o film, ale nedrží to moc pohromadě. Nechápu Zlatou palmu, fakt ne... Budu pátrat v režisérově díle dál. ()
Japonské pojetí psychologických filmů vypadá buď tak, že vám o postavách doslovně řeknou vše, nebo nic přímo neopodstatní, ale nechávají na divákovi, aby konání postav nějak pochopil a díky tomu je chápal. Úhoř je ta druhá kategorie, což je pro mě dobře i špatně. Dobře proto, že mi přílišná doslovnost vadí, špatně proto, že jsem místy jednání postav opravdu nerozuměl. Ale po několika podobných japonských filmech už to dokážu brát, takže mi stačilo, aby chápal chování a činy hlavního hrdiny v celku a to se naštěstí stalo. Taky je to film o vyrovnání se s minulostí, tíze vážného činu, které se Yamashita nikdy nezbaví, vlivech dobra a zla a také o negativním vlivu potlačování emocí. Od všeho je tam něco, nikdy ale ne moc a jako celek to sice má místa, která mi buď přijdou zbytečná, nedotažená nebo jsem je nepochopil, ale stále to funkčně ladí a rozhodně to ve mě zanechalo víc, než Černý déšť. Navíc je to i lépe natočené a obecně víc propracované, ale možná to tak vnímám proto, že Černý déšť je spíš první možností japonského psychologického filmu. Tak jako tak je ale ke svému tématu málo silný, zatímco tady nejde o národní, ale osobní tragédii, ale Imamura tomu dokázal dát něco navíc, co tam chybělo. Slabé 4* ()
Film Úhoř je zprávou o niterném stavu japonské společnosti v rozvernější rytmice a černohumorném nadsazení. Šóhei Imamura uvolněněji a svobodněji vychází z vrat románové předlohy Kari-Šakuhō (Podmínečné propuštění) japonského spisovatele Akiry Jošimury z roku 1988 (mají společné východisko a styčné body, ale samotný příběh s vyzněním jsou zcela odlišné). Nahlíží se do zraněných niter jednotlivců, do jejich osamělostí a úzkostí, do odcizení a psychických křehkostí neustále dokonaleji vyspívající společnosti. Pátrá se po místu v životě a harmonii intimity. I přes smutek pohledu je hlas výpovědi o srdečních bolestech společnosti neposednější ve snaze odlehčit zážitek z lidských útrap a skrovných libostí. Nakonec dochází také k erupci všech tajených emocí a vášní ve změti propleteného reje niter, těl, úzkostí a nadějí. Hrdinou plesu odcizených niter je Takuro Jamašita (velmi dobrý Kódži Jakušo), muž, hledající po odsezení trestu klidné místo k životu. Má své pochybnosti, nedůvěru a špetku naděje s očekáváním. Život je ale rozvernou čarodějkou! Hrdinkou příběhu je Keiko Hattori (křehká Misa Šimizu), žena po intimním pádu na dno duše, hledající harmonii života a citů. Jeho zádumčivost ji neodrazuje, ale posiluje. K výraznějším postavám patří lodní tesař, Takurův soused i jeho nejlepší kamarád Šigekiči Takada (příjemný Makoto Satô), Takurův bývalý druh z vězení s pokryteckým pohledem na život Tamocu Takasaki (zajímavý Akira Emoto), a bezskrupulózní lichvář a odhozený milenec Keiky Eidži Dodžima (Tomorowo Taguči). Z dalších rolí: Takurův kamarád a vzývatel UFO Masaki Saito (Ken Kobajaši), a třetí ze stálých hostů kadeřnictví Judži Nozawa (Šó Aikawa), Takurův kurátor a vážený šintoistický kněz Džiro Nakadžima (Fudžio Tokita), jeho šarmantní manželka Misako Nakadžima (Micuko Baišó), matka Keiky v psychické nespolehlivosti Fumie Hattori (Ecuko Ičihara), či Takurova bývalá manželka Emiko Jamašita (Čiho Terada). Film Úhoř je o bolestech lidských niter a o vzájemném odcizování, přesto je podáván v radostnějším pohledu na svět, život a jeho libosti i nepřístojnosti. ()
„Nikdo nezná tvého otce. Ale pořád jsi fantastický úhoř!“ :) Zdejší obsah mluví o biazrních figurkách a svérázné psychologii a mně nezbývá než souhlasit. Ještě konání Jamašity, v němž se probudí ve vypjatých okamžicích silně radikální sklony, jsem většinou pobíral, ale v konání hlavní ženské postavě Keiko se už orientovat bylo docela náročné, v chování dalších postav kolem též a tady mě nezbývalo, než prostě tolerovat svéráznou japonskou náturu. Ještě hůře jsem se zvláště ze začátku orientoval v příběhu, který sice plyne chronologicky, ale některé události explicitně nezobrazí nebo přeskočí, že jsem měl víckrát pocit vzniku jakýchsi „děr“ v příběhu (nejvíc kolem případného uplynutí času mezi úvodní vraždou a propuštěním vraha na svobodu), z nichž některé se vyplňují a odhalují náhodnými zmínkami mnohem později. * Když jsem viděl jména Šóhei Imamura (neviděl jsem od pana režiséra jiný film, ale vím, že je oceňovaný) a Kódži Jakušo (viděl jsem s tímto hercem jen Vysokou školu smíchu, ale tam mě svým výkonem úplně odrovnal), vznikla ve mně velká očekávání, na jaká samotný film pro mě plně nedosáhl – a to i přesto, že rybařské scény u vody i ty další, které ukazují Jamašitův vztah k úhoři, mě hodně nadchly svým ztvárněním a atmosférou, Kódži Jakušo dokáže diváka uzemnit (možná i nejvíc) v mlčenlivých scénách s jedním zarytým pohledem a film po skončení i vnímám jako nezapomenutelný v tom pozitivním slova smyslu. Postupně dobře graduje a splní i to očekávání, z jehož vyplnění jsem úplnou radost neměl, přál-li jsem Jamašitovi lepší pokračování osudu. Ale působivé to určitě bylo a celé dění směrem k závěru mi výsledný dojem z filmu, s jehož zvláštním stylem jsem se necítil být vždy úplně kompatibilní, rozhodně spíše posílilo. [75%] ()
Galerie (9)
Photo © Shochiku Company
![Úhoř - Z filmu](http://image.pmgstatic.com/cache/resized/w663/files/images/film/photos/087/192/87192337_38c6bb.jpg)
Reklama