Režie:
Otakar VávraKamera:
Josef IllíkHudba:
Jiří SrnkaHrají:
Elo Romančík, Vladimír Šmeral, Soňa Valentová, Josef Kemr, Lola Skrbková, Jiřina Štěpničková, Marie Nademlejnská, Miriam Kantorková, Lubor Tokoš (více)Obsahy(1)
Do města Šumperka je povolán Inkvizitor, aby vyšetřil přestupek jedné žebračky. Zkonstruuje proces, jehož metody zaručují doznání všech obžalovaných. Proti spořádaným a ušlechtilým občanům se náhle vynoří moc, která pod rouškou očišťování kraje od čarodějnic sleduje pouze vlastní obohacení, a která neváhá pro tento cíl obětovat desítky životů nevinných lidí a zničit své odpůrce. (Bontonfilm)
(více)Recenze (967)
Úžasně podmanivý a silně nepříjemný obraz vykonstruovaných procesů kolem obcování s ďáblem, kde inkvizice měla moc naprosto vyhladit i celou obec. Působivě jsou podány především výslechy a samotné popravy. Ty spolehlivě naženou husí kůži i po tolika letech od vzniku této po zásluze vyzdvyhované klasiky, která dokazuje, že v našich končinách lze natočit i něco jiného, než jen stále se opakující komedie, či sociální dramata o hovnech. ()
Toto sice nadčasové, ale velmi drsné středověké drama z dob inkvizice nemám ráda. Viděla jsem je před lety a stačilo. Jeho výpověď o zrůdnostech doby a syrová atmosféra je natolik depresivní, že mi přebíhal mráz po zádech. Přes skvělé herecké výkony, strhující historický příběh, který je děsivější než horory, nebo právě proto, se na něj už nikdy znovu nepodívám. Není třeba, je nezapomenutelný, filmově dokonalý, lidsky krutý. ()
Vskutku sugestivní a velmi skličující. Jsem otrlý divák, ale při mučení kuchařky Zuzany jsem měl slzy na krajíčku a nestydím se za to. ()
Byla to hnusná doba ... tady jde jasně videt, že nexistuje ani bůh ani ďábel všechno je to jen a pouze v lidech ... ()
Z představy tak obrovské moci nad lidmy, jejich životem a smrtí, kterou může mít jediný člověk mám husí kůži. Ukázkový případ, jak jeden blázen - tedy spíš zatraceně vychytralý a bez kousku cti, po moci bažící člověk dokáže zničit osudy desítek lidí, jak všichni ostatní v lepším případě jen nečinně přihlíží, nebo dělají, že nic nevidí a že je vše v zájmu boží. Prostě sakra dobře natočeno. ()
Vykonstruovaný proces šíleného Bobliga, mráz mi běhá po páteři i x let po shlédnutí filmu. Mrazivé, šílené, úchylné. ()
Vzhledem k dobe ve ktere tenhle film vzniknul si vysoke hodnoceni rozhodne zaslouzi. ()
Čarodějnické procesy se staly záminkou pro zastrašení společnosti. A ještě lépe, pokud "čarodějnice" byly majetné, aby se dalo něco nahrabat. To se dělo za dob inkvizice a s malou obměnou i v době komunistů u moci. Změnilo se jen prostředí. Když se k tomu přidá vše, co má mít skvělý film - výborný scénář, herci, režijní vedení... vzniklo cosi nezapomenutelného. ()
Film o/proti katolické inkvizici? Snad. Ve své době byl "čten" úplně jinak. ()
Vypadalo to i reálně, i když někdy to bylo takové nudné. ()
Jeden z nejlepších českých filmů (když to říkám normálně, tak tím myslím něco jako "jednooký mezi slepými", tentokrát je to ale vážně skvělý film), ve své době politicky i počtem nahých těl na scénu velmi odvážný, dnes prostě působivý. Psychologické drama o člověku bezmocnému vůči zlu, o tom, že cokoliv se dá z člověka vytlouct a o spoustě dalších věcí. Bezchybné herecké výkony (krutý úsměv Vladimíra Šmerala jako Bobliga z Edelstadtu, geniální Eduard Cupák v roli kněze, který napřed rozpoutá tragédii a pak ji nemůže zastavit), skvělý scénář atd., v podstatě všechno vynikající. A mimochodem, nedokážu si představit lepší titulní píseň než nádherné verše Adama Michny z Otradovic: Jak černý mrak už táhne smrťák zabiják Už táhne smrťák zabiják Už zabiják táhne na hrbatém koni A na tom koni kosti jenom zvoní A vlá a vlá mu hříva plesnivá A kosti a kosti a těma on nás hostí Jak černý mrak už táhne smrťák zabiják Už táhne smrťák zabiják A krev a krev, není čas na rakev A krví a krví on pustá pole mrví Nám je už hej, už s námi táhne zubatej Už s námi táhne zubatej Už zubatec táhne na svém černém koni A na tom koni jenom kosti zvoní A láká a láká každého vojáka Ta dávivá kosa smrti zabijáka A černej host už ohryzává bílou kost A černej host už ohryzává kost A kosti a kosti a těma on nás hostí Nám je už hej, už s námi táhne zubatej... Už s námi táhne zubatej... ()
Konečně jsem nalezl nějaký český (potažmo československý) film, který by měl tak silnou atmosféru. Dnes, téměř 40 let po natočení má tento film stále co říct i díky jisté parafrázi k minulému režimu. ()
Strhující zážitek od začátku do konce! A z té hudby mě vždy až mrazí! ()
Kdo nehodnil 5ti hvězdy buď snímek naprosto nepobral, hlavně ta podobenství a považoval to "jenom" jako historickej film a nebo prostě nemá filmový cit. Fantastické, bravurní a úžasné. Další film, který se označením ZfčK pyšní právem. Vytáhl bych krom skvělých hereckých výkonů také opět fantastickou výtvarnou stránku (viz. Ester Krumbachová) a parádní kameru, která už tak nějak k nové vlně patřila. Bravo Vávra, your best flick... 100% (nelze dát méně než 4hvězdy, ne prostě od tří hvězd to jednoduše nemůžete obhájit!) ()
Uf, snáď abych si dával na držku bacha. V 90.-kach storočia 17.teho by som bol asi tuze hezky predĺžený, rozštvrtený a upálený. V 90.-kach storočia 20.-teho som už bol len zasran zasraný. Tak snáď už by to mohlo byť aj v pohode. Velmi intenzívna bolesť CS cinemy. ()
Křesťanství je nejhorší výmysl v historii lidstva. Nesnáším všechno tohle pokrytectví, hloupost, strach, hamižnost a slepou nespravedlnost, jež se přesně objevuje v Kladivu na čarodějnice. Při sledování máte jen pocit marnosti a zuby vám skřípou v touze upálit všechny ty arogantní, nabubřelé takzvané představitele Boha, kteří sami chlastají víno a válejí se ve zlatých křeslech, zatímco skrývají své pokrytectví a hloupost skrze svá nekalá rozhodnutí a rozkazy. Smutné na tom je, že tahle několik tisíc let trvající pohádka svým způsobem do dneška neztratila jisté aspekty téhle tragikomičnosti (viz třeba papež a jeho pozice ve světě). Skvělý film. ()
Nemam rad katolickou cirkev. ()
Jeden z největších klenotů československé kinematografie, ale nesmírně krutý a depresivní snímek s nadčasovou působností. Je až s podivem, že se podařilo takovýto film v roce 1969 natočit (dost pravděpodobně rozhodnutí o natočení padlo ještě v době Pražského jara), a že neputoval ihned po natočení do trezoru (což se stalo až později). Strhující příběh o čarodějnických procesech na Šumpersku nejenom o tom, že i malý (revoluční) plamínek (když jde o jmění či moc a o to jde vždy až v první řadě ...) může přerůst ve zničující "požár" s mnoha obětmi i nespravedlnostmi. Nezapomenutelný Vladimír Šmeral v "záporné roli par excellence" Bobliga z Edelstadtu, Josef Kemr jako "našeptávač - poradce", Elo Romančík jako "protivník bezpráví", ale spousta dalších nezapomenutelných hereckých výkonů, které zůstanou navždycky v mé paměti (Soňa Valentová se ve filmu také patřičně zviditelnila). Hodně výrazná výstraha pro diváky, k čemu až může vést "vůle mocných", když se neohlíží na spravedlivost a zachování (demokratických) pravidel hry pro "ty bezmocné" a platilo to v historii neustále bez ohledu na třídní, společenské, náboženské i státní režimy a bude tomu tak i nadále. Takže by si to "ti bezmocní" měli moc dobře pamatovat, neustále připomínat, ale v neposlední řadě "hlídat i ovlivňovat". ()
Totální peklo, až v tu chvíli kdy se pořádně zamyslíte nad tím co se kdysi skutečně dělo vám tenhle film bude připadat jako jeden z nejtemnějších horrorů. Ne z filmového horroru jak ho klasicky známe, ale z uvědomění si, těch naprosto nelidských činů, které jsou všechny pravdivé se dostaví strach z kruté reality, jelikož se tyto odporné činy neděli naposledy v 17. století při čarodějnických procesech. Film, který si snad nikdo nemůže oblíbit. Právě proto je ale tak výjimečný, protože nám dokáže ukázat pravdu tak jak byla a ty pocity nám přiblížit co nejdetailněji, abychom ho mohli nenávidět a zároveň plně docenit. ()
Detaily jako komunikační prostředek mezi filmem a divákem (neoformalistická analýza) - 1. Úvod - Film Kladivo na čarodějnice nese stejné jméno jako kniha Václava Kaplického z roku 1963, podle které je film Otakara Vávry natočen. Vypráví o událostech, které se skutečně odehrály ve Velkých Losinách na Šumpersku v letech 1678 - 1692. Boblig z Edelstadtu je reálnou postavou a ve jménu Boha při touze po moci a majetku nechal upálit přes sto nevinných osob. Vrcholem jeho zabíjení byla poprava děkana Kryštofa Aloise Lautnera, který se po celou dobu snažil bojovat za práva nevinných obviněných, ale také nejdéle ze všech obviněných odmítal přes těžké mučení tzv. torturu podat falešné přiznání. Je také asi jediným českým knězem v historii čarodějnických procesů v Evropě, který byl upálen po dvojnásobném odmítnutí milosti olomouckým biskupem. 2. Neoformalistická analýza - Hlavním konstrukčním principem filmu Kladivo na čarodějnice je specifické užití detailních záběrů, které promlouvají k divákovi lépe, než by dokázaly například americké plány či polocelky, nebo i samotné dialogy. Detailními záběry je také dosaženo většího emocionálního účinku na diváka (zejména v mučících scénách), protože vše vidíme patřičně zblízka a více se nám to dostává pod kůži. Hrozivá atmosféra je umocněna také působením diegetického komentátora mnicha (opět v detailech). Rámování na detail také napomáhá k implicitnímu vykreslení postavy inkvizitora Bobliga jako záporné postavy, spolu s využitím expresivní hudby a paralelismem mezi Bobligem a Lautnerem. Použití těchto detailních záběrů se tak stává jakýmsi sjednocujícím motivem filmu Kladivo na čarodějnice. Film začíná výstupem diegetického komentátora mnicha, který nám sděluje, že žena je hřích, načež následuje prostřih na detaily koupajících se žen v lázních (mezi ženami je i Zuzana). Mnišský komentátor je rámován na detail (nejprve na jeho oči, poté na jeho ústa atd.) a ve všech výstupech je osvětlován low-key osvětlením, které vytváří tmavší, zřetelnější stíny, které z něj dělají tajemnou postavu. Diegetický mnich plní funkci komentátora, který recituje části z knihy Kladivo na čarodějnice, jíž Boblig využívá ke své argumentaci, ale také svým podáním posiluje fanatičnost celého textu. Jeho projevy vždy nějak korespondují se současným děním. Mnich je však zasazen mimo hlavní dění a celého ho spatříme až na konci filmu, kdy jde navštívit děkana Lautnera do žaláře, a ten si od něj vyžádá trochu šňupacího tabáku. Zvuk dunění bubnů z písně v úvodu je postupně nahrazen jemným hudebním motivem, nicméně dunění bubnů se prolíná celým filmem. Vrací se a značí nějaký posun v ději (bubny začnou dunět, když se ve filmu stane něco významného, něco co posune děj kupředu, ale zároveň předznamenávají nějakou hrozbu). V úvodní scéně je též využito zvukového můstku (ještě doznívají mnichova slova a už slyšíme hudební motiv, který v následující scéně s koupajícími se ženami zesílí), který tak tvoří plynulejší přechod mezi těmito scénami. Z hlediska narace film pracuje s širokým rozsahem vědění, čili se jedná o neomezenou naraci, díky které nejsme omezeni pouze na vědění hlavní postavy, ale vidíme události v širších souvislostech a z více úhlů pohledu (například vidíme i scény, ve kterých inkvizice trénuje s obviněnými jejich výpovědi, ve kterých jsou nuceni obvinit další a další lidi, zejména ty bohaté, na čemž pak inkvizice bohatne). Ve filmu často chybí ustavující záběry, ale místo toho je ihned rámováno na detail, tak jako například hned v úvodu, když domluví fanatický mnich a my spatřujeme detaily koupajících se žen, poté opět mnich a zase ženy. V žádné z těchto scén není záběr na celou místnost. Tím, že vidíme rovnou detaily, nás styl více vtahuje do děje. Film tvoří vyprávění kolem protagonisty děkana Kryštofa Lautnera a antagonisty inkvizitora Bobliga a postavy kolem Bobliga jsou víceméně pouze pasivními přihlížejícími, kterými Boblig manipuluje ke svému vlastnímu užitku. Zajímavé je také pozorovat vývojové vzorce v chování postav (někteří se ze strachu přidávají na stranu inkvizitora, i když se s postupem času nepatrně pokouší vzdorovat, jiní prchají, aby zachránili alespoň vlastní život, farář lituje svých činů, avšak jediný děkan Lautner se snaží aktivně něco dělat pro zbytek lidí) i způsob, jakým je Boblig získává na svou stranu (například informace k jednomu členovi inkvizičního tribunálu o tom, že je také v seznamu obviněných, ale že nelze věřit všemu, a tak postačí, když bude nadále pečlivě a spolehlivě vykonávat svůj úřad, což spočívá v nevzpírání se a obviňování těch, které Boblig obvinit chce). Lidem není umožněno proti inkvizitorově nespravedlivosti nijak bojovat, vždy jsou někým umlčeni (hraběnka odbyde člověka, který ji informuje o tom, že Boblig se vždy před obviněním osoby nechá informovat o jejím majetkovém poměru a ještě mu poví, že od teď už nebude spadat pod její ochranu a my spatřujeme detailní záběr na jeho třesoucí se ruce, odkládající pohár, jako symbol dostatku a ochrany, o kterou teď přišel, ten samý člověk se pokouší vysvětlit někomu dalšímu, že upálené byly nevinné, ale je utišen větou: „Něco Ti poradím, bratře. Drž hubu!“ atd.). Zápornost inkvizitora Bobliga není definována pouze jeho vystupováním, ale je podpořena i dalšími faktory, kterými je například paralelismus mezi ním a Kryštofem Lautnerem. Oba dva jsou vlivné postavy, avšak každý zastávají jiný názorový protipól. Zatímco děkan Lautner využívá svou inteligenci a moc k dosažení spravedlnosti (neustále se snaží najít způsob, jak dokázat, že obvinění jsou nevinní), Boblig svou moc pouze zneužívá vůči naivním a pověrčivým věřícím a manipuluje jimi ve svůj prospěch. Dalším významným prvkem, který definuje Bobligovo zlo je pojetí práva, které též chápou Lautner i Boblig odlišně. Ekvivalentem k Lautnerovým právnickým knihám je Bobligovi pouze jediná kniha Kladivo na čarodějnice, která deformuje pojem právo, a kterou se Boblig ohání při své argumentaci ohledně své inkviziční práce (například i to, že důkazem pro čarodějnictví je, když se na těle obviněného najde ďábelské znamení, do kterého když se píchne, nevyteče z něj ani kapka krve). Bobligova bezcharakternost mu tak umožňuje tuto knihu využívat vůči zaslepeným věřícím a díky této absenci morálních zásad je Bobligovi umožněno bohatnout na úkor místních lidí. Ve filmu se výraz právo objevuje několikrát. Nejprve, když si Boblig na návštěvě u děkana Lautnera prohlíží jeho knihy a narazí na knihu Práva, začne jí listovat a potom prohlásí: „Neznám.“ Toto prohlášení potvrzuje Lautnerovo tvrzení, že Boblig je nedostudovaný právník, ale také implicitně poukazuje na kontrast mezi úsilím děkana Lautnera být dobrým, morálním člověkem a Bobligovou dekadencí. Dále pojem právo slyšíme ve chvíli, kdy je Boblig upozorněn, že použití tortury je podle zákona legální pouze za asistence soudního tribunálu, na co Boblig vyštěkne, že zná své povinnosti a poté dodá, i svá práva. Opět je slova právo užito, když ženy čekají na smrt upálením „podle práva“, ve chvíli, kdy děkan Lautner prosí biskupa, aby procesy zastavil, protože používá tak nelidské metody, které přinutí každého přiznat cokoli, což odporuje nejen lidskému rozumu, ale i právu, a také, když se děkan Lautner ptá: „A co svědomí?“ a Boblig se uchechtne a odpoví: „Já nejsem teolog, já jsem právník.“ Naprosto zřetelné jsou také rozdílné vztahy Bobliga a Lautnera k ženám. Hned v úvodu diegetický mnich říká, že krása a žena je dílem ďábla a někdy v polovině filmu se Boblig vyjadřuje o ženách: „Když se chceš potěšit z krásné květiny, musíš ji utrhnout a ona pak zvadne.“ Podobné přirovnání je možné i spatřit chvíli po 21. minutě, kdy je nejprve zaostřeno na květinu ve váze, stojící na stole a poté je přeostřeno na usmívající se Zuzanu, přičemž v této chvíli je přítomen i děkan Lautner, který se o Zuzanu s láskou stará, stejně jako o květinu na stole. Proairetickou linií příběhu je informace, že na Šumpersku se vyskytly čarodějnice a je nutné proti nim co nejdříve a nejpřísněji zakročit. Proto je přivolán inkvizitor Boblig, jenž má prý s čarodějnickými procesy velké zkušenosti. Tím se dostáváme k hermeneutické linii, ve které nám je představen samotný Boblig jako bezbožný a bezcharakterní člověk, jenž neoplývá přílišnou vzdělaností, ale je mazaný a ačkoli na čarodějnice vůbec nevěří a je mu to spíše k smíchu, manipuluje naivními věřícími a využívá je pro své vlastní potěšení (pod záminkou hledání ďáblova znamení, se před ním musí Zuzana svléknout, chce zlomit a zničit Lautnera, který je jeho protivníkem, nutí obžalované obviňovat další, především bohaté občany, jejichž majetek pak propadá inkvizici atd.). K popisu postav jsou ve filmu často využívány detailní záběry, které odhalí nevyřčené a charakterizují postavu. Například po scéně jedoucích koní následuje detailní záběr na hruď hraběnky, na které spatřujeme bohatě zdobený křížek, který symbolizuje její naivní víru, ale i bohatství. Hraběnka je také hlavní postavou, kterou je manipulováno, neboť naivně věří v existenci čarodějnic, což Boblig svými řečmi posiluje a její víry využívá k tomu, aby z ní dostal co nejvíce peněz. Hraběnka se také jeví jako zvědavá, ale i nepřiměřeně natěšená vidět čarodějnici, avšak když žebračku spatří, je zklamaná, protože čekala něco děsivějšího, než starou otrhanou babku. Detailní záběr také spatřujeme ve chvíli, kdy Boblig sděluje hraběnce, na kolik peněz asi tak vyjde inkviziční proces a ona při tom pozoruje jeho staré, otrhané boty (v detailu). Naivitu a pověrčivost věřících lze vidět i kolem osmnácté minuty, kdy je jedna obžalovaná nucena, aby přiznala, že svatou hostii nesla na Petrovy kameny a ona vyděšeně oponuje, že tam nikdy nebyla a proč by tam chodila, že by se bála, protože se přece říká, že tam létají čarodějnice, čímž Bobliga opravdu rozesměje. Rámování na detail neslouží ale pouze k vykreslení postav, ale je také použito jako komunikační prostředek mezi filmem a divákem. Sděluje víc, než by bylo možné říct v dialozích. Například při výslechu děkana Lautnera je na jeho žádost předvolána i Marie Kašparová, neboť Kryštof Lautner chce lživou výpověď slyšet přímo z jejích úst. Toho se mu skutečně dostane a on se jí ptá, proč lže a žádá ji, ať řekne pravdu. Následuje švenk kamery na detail ženiných rozdrcených zakrvácených prstů následkem použití palečnice. Tento záběr vypoví víc a netřeba, aby žena cokoli odpovídala. V jiné scéně opět spatřujeme detailní záběr na rozdrcené prsty žebračky, přičemž žebračka drmolí nacvičenou a mučením vynucenou výpověď. Sledujeme záběry a protizáběry mezi inkviziční porotou a žebračkou a mezitím prostřih na detail rozdrcených prstů, čímž je umocněna krutost a absurdita takového doznání, které je jasně výsledkem mučení a zároveň je v této scéně patrná provázanost narace a stylu. Při výsleších je také využíváno křížového střihu. Střídají se záběry na mučené osoby se záběry exteriérů (nebe s letícími ptáky, kterých přibývá stejně, jako přibývá kůlů a odsouzených osob). Přičemž je užito zvukového můstku, neboť i při záběru na nebe s ptáky slyšíme úpění mučené ženy, což dotváří tragickou atmosféru. Interiéry, ve kterých jsou obvinění vyslýcháni, mají malou hloubku pole, čímž takové záběry vytváří tíseň a nemožnost úniku obviněných ani útěkem, ani dokázáním své neviny. Detailní záběry jsou také často spojeny se zesílením hlasitosti zvuku, čímž se znásobuje brutalita mučících technik, kterou naopak zmírňuje následující záběr oblohy. Ke komunikaci s obviněnými využívá Boblig i jeho písař klacek, hraběnka kapesníček a záběry na komunikaci mezi nimi jsou natáčeny přes mříže, z čehož je jasně patrné pohrdání i odpor inkvizice i bohatých osob vůči těmto osobám. Z hlediska prostředí ve filmu jasně převládají interiéry, a to panství děkana Lautnera, které je protipólem k místu, kde je ubytován Boblig, panství hraběnky, biskupství a prostory, kde zasedá inkviziční tribunál a žaláře. Oproti tomu exteriéry spatřujeme jen ve chvílích, kdy je na někoho vydán zatykač a dotyčný či dotyční jsou vozem odváženi k výslechu a do žaláře (doplněno duněním bubnů a melodií písně z úvodu filmu), nebo ve chvílích, kdy je na okamžik přerámováno na prostor s kůly (nejprve tři, ale neustále jich přibývá a v posledním záběru na kůly, je už ani nelze spočítat). Přesuny postav z jednoho místa na druhé nejsou součástí filmu a kvůli absolutní převaze interiérů, si jen těžko děláme větší představu o tom, kde se která z budov nachází a v souvislosti s tím, i jak která cesta dlouho trvala. Jediný jasný náznak cestování je pomocí scén s kočáry taženými koňmi, nebo ve zmínkách o pár scén později. Také si můžeme povšimnout faktu, že děkan Lautner, Zuzana a inkvizitor Boblig jsou jako jediní občas rámováni ve velkých detailech, ze kterých je ještě více patrná jejich proměna. U Zuzany a Kryštofa Lautnera jak fyzická proměna (rány na nohou, rozdrcené prsty, ostříhané vlasy i hadry namísto oblečení), tak psychická proměna (přiznání ostudných a sprostých obvinění, Zuzanin „šílený smích“, ztráta vlastní individuality). Z detailů obličeje Bobliga je zase patrná krutost, schopnost ovlivňovat druhé, touha pomoci a zničení děkana Lautnera. Tyto postavy také můžeme pozorovat od první do poslední scény a celý příběh prožíváme skrze ně. 3. Závěr - Snad každý, kdo se na film dívá, je obeznámen s historickými souvislostmi, čili je asi každému jasné, kam dějová linka filmu směřuje a jeho cílem tedy není jakkoli u diváka vzbuzovat zvědavost. Naopak si však může mnoha způsoby pohrávat s narativem a stylem, kterými u diváka dosahuje určitého emocionálního účinku. Cílem bylo poukázat na funkci detailních záběrů ve filmu Kladivo na čarodějnice a na jejich provázanost s ostatními prvky narativu a stylu. () (méně) (více)