Obsahy(1)
Přímý přenos divadelní adaptace bestselleru britského spisovatele Simona Mawera, inspirovaného osudy majitelů brněnské vily Tugendhat. Pro Městské divadlo Brno knihu adaptoval a režíroval S. Moša... Když si rodina Tugendhatů nechala koncem dvacátých let postavit vilu, která se stala jednou z nejdůležitějších funkcionalistických staveb 20. století, netušila, kolik příběhů díky ní prožije a kolik jich inspiruje. Před několika lety napsal britský spisovatel Simon Mawer román "Skleněný pokoj". „V knize tento dům hraje spíš druhotnou, metaforickou roli. To, že se stal jakýmsi jevištěm příběhu, jsem si uvědomil až poté, co román vyšel. Fascinovalo mě, že vila Tugendhat skutečně existuje a má své dějiny. Příběh rodiny, která v ní žila, jsem si musel vymyslet,“ říká Simon Mawer. Román tak vypráví osudy Liesel a Viktora Landauerových odehrávající se v Brně mezi dvěma válkami. On nadějný průmyslník, ona bohatá kráska z dobré rodiny, jako svatební dar dostali pozemek a od rakouského architekta si nechali postavit monumentální dům ze skla a betonu. Uvnitř domu se odehrává jak jejich rodinný život, ale i vášnivé příběhy – nevěra a dokonce lesbická láska. Přes sklo své vily však mohou pozorovat také hnědou hrozbu blížící se z hitlerovského Německa a proměny mladé československé republiky. Když se hrozba stane skutečnou, pochopí Landauerovi, že jejich čas se v románovém Městě a v domě se skleněným pokojem naplnil... Prostřednictvím Mawerova románu můžeme prožít kus evropských dějin, ale i spleť dramatických vztahů. Jak přenesl románové Město, dům se skleněným pokojem a jeho obyvatele na jeviště Městského divadla Brno Stanislav Moša? Moša, který letos slaví 65 let, je autorem divadelní adaptace i režisérem. Hlavních rolí se zhostili: Pavla Vitázková (Liesel Landauerová), Petr Štěpán (Viktor Landauer), Ivana Vaňková (Hana Hanáková), Zdeněk Junák (Oskar Hanák), Michal Isteník (šofér, soudruh) a další členové souboru MDB. Scénu vytvořil německý scénograf Christoph Weyers, kostýmy navrhla Andrea Kučerová, hudbu složil Zdenek Merta. Městské divadlo uvedlo Skleněný pokoj ve světové premiéře v roce 2015. (Česká televize)
(více)Recenze (5)
Vynikající dramatizace skvělého Mawerova románu. Zpočátku sice zněly některé monology frázovitě a knižně, čehož si byl zřejmě vědom i Stanislav Moša, když hovořil o složitosti počátečního uvedení diváků do problematiky, ale brzy se představení rozjelo ve výborném tempu a přirozeně uvěřitelným způsobem. Obdivuhodně moderně pojatá scéna umožňovala rychlé střídání jednotlivých obrazů, takže se až nečekaně dobře podařilo přenést vše klíčové z románu na divadelní prkna. Rovněž režie a herecké výkony snesly většinou přísná měřítka. Do určité knižní frázovitosti se dostalo představení zase teprve až v některých závěrečných deklamacích, ale bylo to naštěstí v ne příliš rušivém měřítku. Na rozdíl od ne zrovna povedeného stejnojmenného filmu je tato divadelní adaptace velmi zdařilý počin, takže i velká spisovatelova spokojenost s ní, kterou vyjádřil během televizní přestávky, je zcela pochopitelná. ()
Rovnou řeknu, že knihu jsem sice nečetl, ale stejnojmenný film jsem viděl. Film je hrozný. Divadlo o něco lepší. Začnu od konce. Především si trvám pořád na svém a to, že je těžké sledovat děj v jedné vile, kde se odehrává tolik věcí a otázkou pořád zůstává, o čem to vlastně je? Vidíme měnící se dějiny, což lze rozhodně ocenit jako to nejdůležitější - první republika, nacismus a únorový převrat. Dále tu máme klasickou rodinu bez dětí, krizi, nevěru, ale i lesbičky. Žena zamilovaná do nacisty. Prospěchářský řidič. Těch faktorů je hodně. Naštěstí je děj vyprávěn vcelku pomalu a klidně, takže divák ho stačí sledovat. Velmi se mi líbily jednotlivé scény. Kulisy byly postaveny opravdu skvěle, takže daly prostor na něco ve stylu stínového divadla, které mohlo vyjadřovat každé prostředí zvlášť a přitom se moc neměnit. V závěru ale musím dodat, že můj obdiv si zaslouží především herci. Když trpí divák při dvě stě minutách divadla, musí ještě více trpět herec. Nejde jen o fakt, že pohybovat se tři hodiny na prknech znamenající svět je prostě náročné, ale ještě ty tuny textu. Ať se na mě tvůrci nezlobí, ale tří hodinové divadlo je opravdu moc a sledovat ho zvládnou snad jen ti nejotrlejší. Kam dojdeme příště? Budeme muset přijít do divadla na tři hodiny, abychom to do půlnoci stihli? ()
Díky ČT jsem si mohla vychutnat drama a neskutečně silný příběh, ke kterému jsem přistupovala halabala stylem "dobrá, je to tu dostupné, tak to zkusím, vypnout to můžu kdykoli." Zapomněla jsem, co se mi při podobných situací podcenění stává, a sice že zapomenu na okolní svět, ponořím se do děje a sžiju se s postavami natolik, že jejich traumata a vášně se stávají těmi mými. Dobře mi tak, koneckonců je to známka toho, že ansámbl Městského divadla Brno odvedl svou práci na jedničku. ()
Musím říct, že o mnoho lepší než filmové zpracování! :) Nesoustředí se tak na vztahy, i když se nebojí kontroverze vyjádřit, a zaznamenává spíše dobu, kterou si barák musel prožít. A v neposlední řadě jsem rád, že MdB se rozhodlo streamovat zrovna tuhle inscenaci, která má být dramaturgicky (i když v televizi to říct nemůžou a pouze mohou děkovat doktorům a ČT za uvedení) jako veliký vykřičník nad dvěma proběhnuvšími totalitními režimy, abychom opět neskončili, jak bylo v závěru zmíněno, se "spavou chřipkou"... :) ()
Perfektní. Díky za tu možnost být na chvíli zase v divadle. ()
Reklama