Režie:
Pierre FöldesScénář:
Pierre FöldesKamera:
Étienne BoilardHudba:
Pierre FöldesVOD (2)
Obsahy(1)
Celovečerní filmový debut výtvarníka a především hudebního skladatele Pierra Földese je adaptací několika povídek populárního japonského spisovatele Harukiho Murakamiho. Do reality Japonska po zemětřesení roku 2011 se přenášíme prostřednictvím tří postav: Kjóko, kterou události posledních dní přimějí vydat se na nečekanou cestu, jejího manžela Komury, který se snaží porozumět Kjóčině nenadálému zmizení, a nenápadného úředníka Katagiriho, jenž po návratu do svého bytu najde v kuchyni nečekanou návštěvu: obrovského žabáka. Ten ho přišel požádat o pomoc, neboť hluboko pod Tokiem žije ohromná, nebezpečná žížala, kterou je třeba zneškodnit dřív, než bude pozdě. Mnohdy surreální obrazy a situace se mísí s jedinečnou melancholickou atmosférou příběhů lidí, kteří se díky nestandardním životním situacím noří do svého nitra a zjišťují, kým vlastně jsou. Pierre Földes kombinací několika technik (snímání a následné animační zpracování hrané akce, 3D animace a 2D layoutů) zdařile vystihuje poetiku Murakamiho světů na pomezí snu a obyčejného života a svým stylem vyprávění divákům umožňuje vlastní výklad. (Anifilm)
(více)Recenze (5)
Když jsem v komentáři k filmu Tony Takitani psal "Kdyby radši zfilmovali Žabáka - zachránce Tokia!", tak jsem fakt netušil, že se o 13 let později dočkám. Tato povídka je spolu s několika dalšími zpracována v tomto filmu. Žabák je ze sbírky "Po otřesech", ostatní ze sbírky "Slepá vrba, spící žena", která stále po dlouhých desetiletích v češtině nevyšla, takže je neznám.______ Tak jsem se teda dočkal a je to nuda. Jednak je film fakt ošklivě nakreslený, a jednak půvab Murakamiho knih tkví ve vyprávění, které se nedá moc na plátno převést, protože tam zbydou maximálně dialogy. Takže lidi, co předlohu neznají, film nemá moc šanci zaujmout. Ne nadarmo podle Murakamiho tvorby zatím žádné pořádné filmy nevznikly, kromě Drive My Car, kde je ale většina scénáře nově vymyšlená. ()
Na tohle jsem viděl upoutávku v londýnském kině a ta mě naprosto nadchla. Teď jsem to konečně viděl a nevím, co si o tom myslet. Předlohu sice neznám, takže nevím, jestli to byly propojené dvě nebo tři povídky, ale když to skončilo, říkal jsem si, že když se lehce celou dobu propojují, tak že z toho taky vzejde něco celistvějšího. Tři postavy zde hledají své skutečné já, přehodnocují ve snové poetické atmosféře své priority a chyby minulosti, psychologické to díky tomu je, ale nejde to tak do hloubky jak by se mohlo od pohledu znát (což mi nevadí), jen mi přijde, že ústřední téma se dá rychle vytušit a pak už to víc nenabízí. Dost to tedy stojí na atmosféře, která je skrze zajímavé animační nápady, častou přítomnost snových sekvencí, postavu Žabáka a práci se zvukem, který je skoro celý film na stejné hlasitosti, pomalá, poetická a plynoucí takovým tempem, že může působit jak hypnotickým, tak i uspávacím dojmem. U mě se to střídalo tak na půl a propadl jsem tomu mnohem míň, než jsem asi měl. Kvůli tomu všemu to nevidím na vyšší hodnocení, ačkoli k němu mám blízko a spíš se mi to líbilo než ne. Silné 3* ()
Na Anifestu mě pobavilo, jak na jednu scénu ve filmu reagovala divačka, co seděla v řadě hned za mnou. SPOILER: Vybavíte si scénu, ve které se Komura uvelebil v lehátku na zahradě své sousedky? Ta sousedka chvíli vedla divné řeči, pak vstala a řekla Komurovi něco jako "Hned se vrátím." - V ten moment se od té divačky za mnou ozvalo "Run!" :D Evidentně čekala, že se z té Komurovy sousedky vyklube něco jako šílená vražedkyně a na místě ho skalpuje... Mě to nebezpečí nenapadlo, ale když se nad tím člověk zamyslí, tak ta divačka vlastně uvažovala dost racionálně... já se prostě jen dokázal líp vcítit do Komurova melancholického rozpoložení. :) A mimochodem ta příhoda krásně ukazuje, jak je vnitřní nastavení každého diváka důležité pro přijetí díla. ()
"No matter how far you go, you can't get away from yourself." Veľmi osobité animované dielo poskladané z niekoľkých poviedok, ktorému určite nemôžem uprieť nápaditosť tvorcov (teda predovšetkým Pierra Földesa), hlavne čo sa týka pôsobivého výtvarného i hudobného stvárnenia. O príbehu v pravom slova zmysle sa dá ťažko hovoriť, ten je len taký útržkovitý, skôr poetický, pretkaný množstvom snových predstáv, ktoré sú zrejme na celom filme to najpôsobivejšie. A aj keď sa práve nesníva, stále ma to dianie taký snový, surrealisticky nádych. Zároveň je film naplnený silnou melanchóliu, čo som, hlavne spočiatku, dosť ťažko znášal. Značne tiesnivá nálada vychádza hlavne zo zlej sociálnej situácie, či už sa jedná o stresujúcu prácu, osamelosť, alebo rodinné problémy. Film tak vlastne podáva dosť neutešený obraz veľkomesta (Tokio) a života v ňom. Pochváliť by som ešte chcel inteligentné dialógy, vykreslenie psychológie postáv a jednu veľmi peknú pasáž týkajúcu sa medveďov, sexu a zvončekov. "Living with you was like living with a chunk of air." ()
Naprosta bomba. Snovy, magicky a pritom svym zpusobem realisticky a hluboce vnitrni zazitek. Idealne tedy v kine. Tohle ve mne zustane. ()
Reklama