Režie:
Karel JanákScénář:
Petr HudskýKamera:
Martin ŠáchaHudba:
David SolařHrají:
Filip Březina, Berenika Kohoutová, Mark Kristián Hochman, Sára Korbelová, Sabina Remundová, David Novotný, Lukáš Příkazký, Petr Nárožný, Ivan Romančík st. (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Okrást svatého Petra není jen tak. Zvlášť, když chcete přijít do nebe! Do krádeže klíče svatého Petra jsou zapleteni tři lidé: zloděj Vilém, podvodnice Emílie a Tobiáš, který je v tom ale úplně nevinně. Při přetahování o uloupené věci skončí všichni tři v zámeckém rybníku u vodníka jako dušičky. Když se ocitnou před nebeskou bránou, svatý Petr je pošle zpátky na zem, aby ve stanovené lhůtě našli jeho klíč, jinak přijdou do pekla. Pátrání je zavede na zámek, kde je čeká kromě krásné princezny a dobrotivého krále setkání se zrádnými kancléři a jejich proradnými plány. Výpravnou koprodukční pohádku podle scénáře Petra Hudského natočil Karel Janák v krásném prostředí Zvíkova, na zámku Sychrov a ve Slavonicích. (Česká televize)
(více)Recenze (313)
Krásny zámok a prostredie, ale rozprávka ma príliš nezaujala. Vodník a svätý Peter sú perfektne obsadení, to chválim, ale princezná a ani Tobiáš sa mi až tak nepáčili, dokonca som miestami bola na vodníkovej strane, hlavne keď mu chudákovi ukradli tú zlatú rybku. Už ma asi nebavia rozprávky, kde sa opakuje stokrát videné, kráľ je len figúrka na šachovnici, všetko rozhodujú radcovia a princezná si ani ženícha nemôže sama vybrať. Aspoň tie úlohy mohla vymyslieť ona. Nepáčilo sa mi aj to vyhrážanie sa peklom a vôbec, čo robil svätý Peter v krčme? Veď mal byť v nebi. 55%. (na hrane medzi 2 a 3*). ()
S našimi moderními pohádkami to mám tak, že mě buď na první dobrou zaujmou a pobaví, nebo mě vůbec nebaví a v horším případě naštvou. Klíč svatého Petra nesplňoval kritéria ani pro jednu z obou možností. Pohádka sice disponovala několika momenty, u nichž jsem se mohl zasmát, za celou hodinu a půl mě ale nedokázala ani zaujmout, ani otrávit, protože byla prostě taková nijaká. Byla to záležitost jako dělaná pro Štědrý večer, kdy už jsou diváci po večeři, dárky jsou rozbaleny a lidé se v různém stupni přejedení povalují po gaučích, vstřebávají dojmy ze všech těch překvapení, odfukují a sbírají síly na odklízení následků hostiny a řádění Ježíška, přičemž nejsou schopni věnovat dostatečnou pozornost dění na obrazovce. Já ale nejím, takže má pozornost nebyla patřičně rozptýlená, a já jsem si tak všiml vcelku chabého děje, podobně kvalitních dialogů i toho, že mě svým výkonem opravdu zaujal jen Lukáš Příkazký, který dokázal dostat do vodníkových očí nádherný smutek. Nevím no, za mě šlo o velice sterilní záležitost, která mě vlastně neměla čím oslovit. / Poučení: Jsi-li vodníkem, vyhýbej se slunci, otevřenému ohni a dovoleným v Egyptě. ()
Já vím, že je to pohádka a je to na jiném logickém postupu, ale však ta zápletka a dění na plátně je úplně debilní. Svatý Petr chodí chlastat do hospody v kapse si nosí viditelně klíč ten mu ukradne jeden zloděj pak narazí na jednu zlodějku ta ho okradne tak on ji nahání po cestě jí ten klíč spadne a zvedne ho nějaký muzikant co jim to chce vrátit všichni tři spadnou do vody a utopí se za zhruba ani ne 2 minuty , když jsou kousek od mola. Jsou z nich dušičky u místního vodníka ten je omylem jednou vypustí a oni jdou k nebeské bráně tam je svatý Petr pozná a vrátí je zpět s tím , že pokud ten klíč nevrátí do 9 dnů půjdou do pekla. Ten klíč sebral královský pes tak oni ho nahánějí mezitím princezna hledá nápadníky tak oni , aby se tam dostali předstírají jednoho nápadníka s komtesou a sluhou. Po té princezně jede i místní vodník a do toho jejich rádcové kradou (kde jsem to jenom viděl Tajemství staré bambitky (TV film) (2011) a Tajemství staré bambitky 2 (2022)). Jinak je to plné nesmyslů všichni občané mají peníze v jedné pokladně jak to jako dělaly, když někam jdou to jako to jako tam všichni hromadně chodí Nárožnému jde místy hovno rozumět asi to mělo být vtipné, ale není. Navíc je to senilní král proč ho nezbavily trůnu u princezny vybírají nápadníka co ji odvede co nejdále, ale ona je zde představena jako někdo kdo je na tom otci fixovaná tak, že by daleko nejspíše nešla. Ona je zde prezentovaná jako velmi inteligentní (proč ty úkoly nevybírala ona jsou to její nápadníci?), ale sama si nápadníka vybrat nedokáže nechává to na těch rádcích. Zachraňuje to jedna vtipná hláška (Tobiáši krájíš ubrousek) a ten pes (border kolie moc ve filmech nejsou což je škoda) i ty 3 hlavní postavy a princezna jsou sympatické. P.s. jaký má smysl chytat ryby na rybníce kde žije ten vodník ještě se s ním bavit a ještě být tak blbý a chytat to před ním, aby Vám pokaždé řekl , že tu rybu zná a chtěl po Vás, aby jste ji pustily? P.s. 2 Proč ten klíč otvírá všechny dveře má přece jen otvírat jen nebeskou bránu a proč o přijetí do nebe rozhoduje Svatý Petr a ne bůh (asi nebyl rozpočet na postavu boha) 60 procent ()
„U nebeských vrátek, svatý Petr prudí, udržuje zmatek, hříchy špatně soudí.“ À propos, já chci taky zlatou rybku! Přál bych si desetihvězdičkovou stupnici, abych Klíči mohl dát 50%, neb 3 hvězdy by byly moc. A další přání? Káď zlatých rybek, samozřejmě. Nelíbili se mi hekající Nárožný, zablešený hafan, ani panoptikum pitvořících se postaviček. V hlavních rolích svinský zloděj, hubatá poběhlice a potulný zpěvák, sice krásný jako Ivánek z Mrazíka, bohužel podobně inteligentní. SLABOMYSLNÉ OKÉNKO: [][] Vítězem soutěže o troubu roku je... vodník, který si zve holku domů. Ꙭ Asi předpokládá, že princezna má žábry. No jo, ale kde? Že by někde pod sukní? A jsou to vůbec žábry? Ꙭ Druhé místo obsadil svatý Petr aka Gandalf krátkovousý, mírně zmatený, který si neviděl do huby: „Tobiási, proč jsi mi neřekl, že jsi nevinný?“ a který sekal ortely „spasení“ a „zatracení“ jak Baťa cvičky. Ꙭ Zvláštní cenu poroty získává Tobiás za scénu před nebeskou branou. Svatý Petr hřímal: „Kde je můj klíč?!“ a Tobiás zaboha nemohl pochopit, o čem je řeč. Přitom ten klíč při honičce držel v ruce. Krasavec ducha mdlého je ovšem ideální partie pro vzdělanou princeznu, neb dva chytří v jedné rodině, to by nedělalo dobrotu. [][] Průměrná pohádka na jedno namočení, jen ponořit, vynořit a pryč. ()
Galerie (62)
Zajímavosti (11)
- Ke hradu Zvíkov byly ve filmu digitálně doplněny obě věže ze zámku Žleby (Velká i Holubová věž). Dále pak i Bretaňská věž ze zámku Sychrov. (Quixe)
- Pohádka byla nejsledovanějším pořadem Štědrého dne. Vidělo ji na 2,3 milionů diváků starších 15 let. (SONY_)
- Filip Březina (Tobiáš) obvykle role v pohádkách odmítá, ale kvůli svoji babičce tentokráte souhlasil. (heczot)
Působivost a obliba lidových pohádek spočívá v tom, že tyto reflektují určité obsahy kolektivního nevědomí. Když se taková pohádka citlivě filmově zpracuje, bývá výsledek velmi dobrý. Ani tehdy, vyprodukuje-li se nějaká parafráze pohádkového tématu nebo dokonce umělá pohádka, nemusí to být špatné, jestliže jsou tvůrci obeznámeni s mechanikou a dynamikou kolektivního nevědomí. Když se však bez hlubšího porozumění vytvoří myšlenkově nekonzistentní slepenec různých pohádkových motivů, může to být umělecké fiasko, což je právě případ tohoto filmu. V podstatě to tady už vyjádřili jiní uživatelé: Bozvav, UhLee, melica, Radek99, flanker.27, sportovec, salahadin, mchnk, Snorlax, MightyHal, gekon, ghatos, gonga, Devadesát Dva, spiritus, mira007, Twat a mnozí další. Je toho hodně, co by se tomuto filmovému dílu dalo vytknout, ale já se zaměřím pouze na postavu vodníka. V lidovém podání nebývá vodník příliš pozitivní bytostí. Topí lidi, občas s nimi sice dokáže vyjít, ale je snadné ho naštvat, kromě toho se pojí s jakýmsi druhem ponuré erotiky – viz známou Erbenovu baladu. Zde je však vodník vysloveně kladnou a morálně silnou postavou, což se ukazuje hlavně v závěru filmu, když vodník v rozporu se svou přirozeností princeznu neutopí. Připojuji záznam tematicky korespondujícího snu, v němž figuruje postava vodníka, jež má k příslušnému archetypu podstatně blíže. - - - Sen o vodníkovi (v noci ze 7. na 8. září 2017) - - - Jsem spolu s Jitkou a dalšími posluchači na přednášce o magii. Všichni přednášející jsou profesoři a přednáška vypadá tak, jak je obvyklé, když přednášejí akademikové. Člověk se dozví různé historické zajímavosti a občas i nějaké cenné informace, k nimž by se jinak nedostal, protože nemá přístup k pramenům, ba ani příslušné prameny nezná nebo by si je pro neznalost jazyků nedokázal přečíst. Jako poslední se chopí slova jeden akademik poněkud excentrického zjevu. Je to asi padesátiletý muž spíše menší, ale podsadité postavy, má šedé vlasy, které mu sahají až skoro k ramenům, a jeho nepříliš sympatickému obličeji dominují nápadně široká ústa. Je to jediný přírodovědec mezi kolegy z humanitních oborů. Řekne, že teorie jsme už slyšeli dost, takže je na čase přistoupit k praxi. Chtěl by někdo z posluchačů zkusit vyvolat undiny? Protože ostatní se k ničemu nemají, přihlásím se já s Jitkou. Evokace elementálů máme poměrně slušně zmáknuté. „Budete pracovat ve dvou?“ podiví se profesor, „no proč ne,“ a vyzve nás i ostatní účastníky, abychom vyšli ven před budovu. Tam nám ukáže, kam se máme posadit, a popíše jednoduchý, ale úžasně mazaný volací rituál, při němž se používá zvláštně tvarovaná mušle. Ptám se, jaké mám použít formule. „Volejte je svými vlastními slovy nebo klidně i jinými formulemi, pokud nějaké znáte,“ řekne profesor. Rozložíme propriety, posadíme se na stoličky a já začnu z úcty k tradici odříkávat modlitbu undin podle Eliphase Léviho, kterou umím zpaměti v latinském znění. Zaregistruji, že profesorovi nějak podivně škubne v obličeji. Asi ho překvapilo, že má před sebou profesionála. Formule ještě ani není u konce, když se začnou objevovat nymfy. Tak dokonalého zjevu jsem nikdy předtím nedocílil. Koukám, jak se éterické bytůstky pěkně producírují, a pošeptám Jitce, že bychom mohli zkusit zavolat místo nich vodníka za použití stejného obřadu. Náhodou mám v kapse parádně nabitý egyptský vešebt, jehož pomocí by se dal vodník přinutit k poslušnosti a k vykonání různých služeb. Odvolám undiny a chystám se pokračovat v práci. Profesor však prohlásí, že praktická ukázka s ní i celá přednáška končí. Sám popadne mušli a rychle zmizí v budově. Posluchači se začnou rozcházet. „No to snad ne!“ zvolá Jitka, „přece toho teď nenecháme!“ Vběhnu za profesorem do budovy a požádám jej o zapůjčení mušle. On odmítne s tím, že celá akce už skončila. Pokouším se ho přemluvit. V obličeji mu bleskne teď už nefalšovaný vztek. „Pojď se mnou,“ zavelí – najednou mi tyká – a zavede mě ke stolu, na němž leží kulatý nerezový tác s vyšším okrajem, na jakém se dřív roznášelo pivo. V tácu v troše vody leží asi tucet zvláštních předmětů o velikosti mohutné mužské pěsti. Mají přibližně kulovitý tvar s jakousi vystouplou hrankou. Jsou béžové barvy a vypadají jako by byly zhotovené z umělé hmoty. „Tady si vezmi škebli,“ ušklíbne se. Opatrně sáhnu na jeden z předmětů. Je na omak slizký a docela lepkavý. Nějak nemám chuť vzít tu věc do ruky. Najednou se to celé na hraně otevře a škeble, nebo co to je, mi chňapne po ruce čelistmi plnými ostrých zoubků. Naštěstí stačím včas ucuknout. Konečně mi dojde, s kým vlastně mluvím. Ten chlápek je inkarnovaný vodní elementál, zkrátka vodník, jenž disponuje velkou částí svých původních schopností. „Tak už mě neotravuj,“ dí hastrman, „a tu ruku si umyj, protože po tomhle slizu naskakují puchýře. Toxiny některých mlžů... no nic, raději už běž.“ Vyjdu ven. „Tak co? Nějak to nedopadlo, že?“ ptá se Jitka. Stručně jí vylíčím, co se dělo. „Ten rituál bude fungovat i bez mušle, když máme vešebt,“ prohlásí Jitka. „Ta mušle byla stejně jenom power object. Tak začni.“ Sotva otevřu ústa, spustí se z nebe biblický liják. „Výborně,“ poznamená Jitka, „nech si opršet tu kontaminovanou ruku a potom do ní vezmi vešebt. Vodník se ještě bude divit. Anebo víš co? Já tohle kolo odoperuji sama. Ten elementál mě totiž docela naštval a ráda bych mu trochu domluvila.“ () (méně) (více)