Režie:
Nobuo NakagawaKamera:
Tadaši NišimotoObsahy(1)
Příběh o lidském chtíči, nenasytnosti a sobeckosti. Mladý samuraj Iemon se zamiluje do Iwy – dívky z dobře zajištěné rodiny. Když se však konečně odhodlá požádat jejího otce o svolení, aby si ji mohl vzít, je rázně odmítnut. Jeho špatná pověst a nicotné postavení již předem určují, že není Iwy hoden. Iemon ale nechce o tom, že by dívku nemohl mít, ani slyšet, a tak jejího otce v hněvu zabije. Vše by snad mohl ututlat, kdyby ovšem neexistoval svědek v podobě sluhy Naosukeho, který je však natolik prohnaný, že se mu podaří vetřít do Iemonovy přízně a nabídnout mu pomoc. Aniž by si to Iemon vůbec uvědomil, stává se z něj postupně Naosukeho figurka, která je ochotna na požádání vraždit, a to nejen ty, na kterých mu nikdy nezáleželo, ale i ty, které snad někdy miloval. Jenže jak to tak v příbězích bývá, každý zločin jednoho dne dojde svého trestu, byť by rozhodčím soudcem měl být jeden z těch, kdo již okusili smrtelný chlad. (EMIA)
(více)Recenze (13)
Atmosférická duchařina nesoucí stopy klasických japonských kaidanů. Po poněkud rozvleklejším začátku, kde se hlavně vykreslují hlavní charaktery, přichází děsivá druhá polovina, kde se hezky ukazuje, že japonci mají na hrůzné duchy patent a dokázali mě slušně vyděsit a to dokonce za bílého dne. Z mé strany spokojenost. ()
Počáteční drama se promění v čistokrevný horror v momentě, kdy do příběhu vstoupí úkladná vražda jedem. Ne, že by se do té doby nevraždilo, avšak otrávení týrané ženy je zřejmě poslední kapkou k pomstě. V první části snímku se umírá bez krve, ta se však ve druhé objeví a její množství roste. Působivé snové halucinace, hadi, znetvořené mrtvoly, modrá, zelená červená. Řeka, stín, vichr, bouře, voda vře krví. Hřbitov, mlha, smrt. Pěkná práce kamery, strašidelná hudba (často jen bicí nástroje). Jediné minus pro mne - zpočátku jsem se v těch japonských tvářích ztrácel, což často způsobovaly změny oděvů či účesů, jinak ale fajn. ()
Japončíci prostě umí. A zjevně vždycky uměli. Škoda zbytečně dlouhé úvodní třičtvrtěhodiny, kdy se na vykreslení postav obětovalo zbytečně víc času. Hlavní antihrdina Iemon byl charakterově vykreslen dobře (určitě ne ploše, jak tu kdosi píše), nebyl to jen padouch, i když se choval nehezky; právě jeho nejednoznačnost patří k tomu lepšímu z první části filmu. A ještě sem tam příjemných krutostí, po učesaném hollywoodském hororovém stylu 50. let jde o příjemné osvěžení. Ta hlavní zábava však začíná v poslední půlhodině, kdy se temný příběh překlopí v atmosférickou duchařinu s šílenými vizemi mrtvých, hadů, hlasů a dalších odporností. A japonský styl se radikálně lišil od euroamerického pojetí hororu už v té době, působil značně moderně, strašidelně a dopilovat některé silné scény, mohl by vystrašit i dnes. Nečekaný, ale o to příjemnější zážitek. ()
Atmosferický kaidan so slušnou zápletkou, ktorá sa postupne vyvíja až prichádza k duchárskemu záveru. Zaujímavá hudba obohacuje snímok. Lepší priemer. ()
Čirá a jasná ukázka kvality japonského horroru (i navzdory, nebo snad právě kvůli, době vzniku toho filmu) a tradic, z nichž moderní japonské horrory vychází. Klasický strašidelný příběh ve skvělých reáliích a ještě lepším zpracování. Mrazivá hudba, počáteční drama v historických reáliích se změní ve vytříbenou duchařinu hned s několika skvělými nápady a scénami, mrtvých jako v kdejaké moderní zombárně, atmosféra hustá, že by se dala sekat samurajským mečem. Prostě stará dobrá japonská horrorová klasika. ()
Příjemně svižné zpracování samurajské duchařské klasiky, u kterého mně výrazně imponovala vizuální stránka. Oproti verzi z roku 66 s Tatsuyou Nakadaiem, je zde Iemon vylíčen relativně lidsky, bohužel však poněkud ploše. Celkově tato verze nezabředává do žádných hloubek či psychologických studií, příběh je servírován velmi přímočaře. Byť snímek neobsahuje žádné výrazné herecké tahouny, dohromady všechno funguje jak má, výsledný dojem je až nečekaně dobrý, atmosféra luxusní. ()
Přímočarý (i když bohužel místy malinko zkratkovitý), atmosférický a po všech stranách zajímavý kaidan, při kterém občas lehce zamrazí. Skvělá hudba a celkově zvukový dobrovod. Některé divadelní přehrávání působilo malinko úsměvně, ale herecké výkony byly jinak velmi dobré. ()
Oproti několikahodinové kabuki předloze je to sice osekané až na kost ( Chybí vedlejší dějové odbočky, některé motivy, často i zásadní a ikonické obrazy.. a taky černý humor) ale hlavně díky japonsky estetické kameře je to nakonec natolik funkční a působivé, že si to v mých očích tu čtvrtou rudou stár zaslouží. ()
Samurajské příběhy mě moc neberou a tady mě hned zkraje vyděsilo, že je to podle kabuki předlohy (nejspíš, usuzuji podle té hudby), ale jak se to rozjelo, začalo mě to překvapivě dost bavit. Ten příběh je sice poněkud obyčejný, ale to mi je jedno, když to má solidní atmosféru a chytrý vývin příběhu a to o tomhle filmu určitě platí. Navíc je solidně natočený a na japonský film z konce padesátých let krvavější než bych čekal, dokonce tu je i jedna (na svou dobu) nechutná scéna důsledků otrávení jedem a obecně se ten film rozhodně ničím neomezuje. A svědčí o tom také fakt, že je to barevné. Na svůj žánr, a nejen v rámci doby vzniku, to funguje víc než slušně a rád tomu ty čtyři hvězdy dám, jelikož si je ten film určitě zaslouží. Ani ta první půlka mě skoro nenudila, i když trvá zbytečně dlouho. 4* ()
O této adaptaci klasického hororového příběhu se často hovoří jako o té nejzdařilejší a není se čemu divit. Nakagawa pomocí nepapírových charakterů většinu filmu buduje ponurou atmosféru a hororovou uzdu popouští až v samotném závěru. Tam se teprve rozpoutá pořádné peklo, ne nepodobné tomu z o rok pozdějšího Jigoku. Už i zde jsou k vidění mnohé působivé technické postupy, které naplno zužitkuje později. Ghost of Yotsuya však v žádném případě není jen pouhým předkrmem. Shigeru Amachi v roli hlavního (anti)hrdiny možná nebyl takovým kasovním tahákem jako někteří jeho slavnější současníci, ale role se ujal vehementně a on i zbytek obsazení podává bezchybné výkony. Nobuo Nakagawa opět dokázal, že atmosféře rozumí a často sterilní studiové kulisy dokáže proměnit v mrazivé lokace jako málokdo. ()
Předlohou, stejně tak i pro mnoho dalších filmových zpracování je divadelní hra z r. 1825. V tomto velice zdařilém Nakagaowě zpracování se nejprve Iemon ožení s Iwo, přičemž zabije jejího otce, který sňatku brání a poté i jejího snoubence Yomoshichia. Avšak po čase si místo chudé Iwo vyhlídne bohatou Ume a svoji ženu se rozhodne otrávit, společně s jejím důvěrníkem, mnichem Takuecuem. O svatební noci však vidinami zavražděných obětí stíhaný Iemon zabije nejen Ume, ale i svého tchána a poté je nakonec sám zabit Yomoshichim, který zázračně přežil. Film je klasickou ukázkou japonského kaidanu, jehož filmovým zpracováním byl bezesporu Nakagawa mistr. Mistrovské líčení herců efektivně naaranžovaných v tmavých koutech místností, v bažinách, či na hřbitovech jsou zásadním prvkem jeho filmového výrazu při tvorbě příběhů vystavěných velice často na morálním poučení, čímž se kaidan, tento typicky japonský výtvor liší od našich hororů, protože onryó, ducha mrtvého hledajícího odplatu nelze zaměňovat s nějakými upíry, či zombie. ()
Od chvíle podání jedu nepohodlné ženštině se rozjíždí velmi solidní horor, dle mého na svou dobu až nečekaně odvážný (možná v Japonsku ne). Duchové vylézají ze země, visí na stropech, hadi jsou všude, atmosféra by se dala krájet. Všemu ale předchází nudných čtyřicet pět minut příběhu o falešné pomstě samuraje beze cti. ()
Kvalitní horor, po slabší polovině se plní duchy mrtvých hledajících odplatu.(70%) ()
Reklama