Režie:
Cédric KlapischScénář:
Cédric KlapischKamera:
Christophe BeaucarneHrají:
Juliette Binoche, Romain Duris, Fabrice Luchini, Albert Dupontel, François Cluzet, Karin Viard, Mélanie Laurent, Audrey Marnay, Gilles Lellouche (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Příběh jednoho Pařížana, který je nemocný a žádá pouze odpověď, zda umírá. Jeho stav mu dává nový a odlišný pohled na všechny ty lidi, které potkává. Úvahy o smrti se náhle setkávají s hodnotou života, života druhých a života samotného městě nad Seinou. Zelináři, pekaři, sociální pracovnice, tanečník, architekt, bezdomovec, vysokoškolský profesor, modelka, ilegální přistěhovalec… Ti všichni jsou spjati s tímto místem. Ty všechny denně potkává. Můžete si myslet, že nejsou nijak výjimeční, ale pro každého z nich je jeho život jedinečný. Můžete si myslet, že jejich problémy jsou bezvýznamné, ale pro ně jsou těmi nejdůležitějšími na světě. Mág evropského filmu opět přichází s jedinečným příběhem plným hereckých hvězd. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (148)
Příjemný snímek z prostředí Paříže, kde se rozehrávají příběhy několika lidí, z nichž každý má v sobě něco zajímavého. Potěší Romain Duris, J. Binoche či M. Laurent. ()
V podstatě příjemný, pomalu plynoucí, "tichý" film ozdobený velmi věrnými hereckými výkony a (jak také jinak) velebící francouzskou metropoli jako elegantní a skvostné mraveniště lidských osudů. Problém je, že ty více než dvě hodiny se příšerně vlečou a "vedlejší" postavy se vzhledem k vysokému procentu Řeků (nebo kdo ti trhovci byli) příšerně pletou. Nejhorší ale je ten pocit, co máte na konci filmu - pocit, že všechno plynulo jaksi odnikud nikam. To je sice blbost, protože se toho nestane málo, ale ta atmosféra je zkrátka tak poklidná a až na čestné výjimky melancholická, až z toho pro průměrného příznivce myšlenky týdne česko-francouzského nepřátelství neplyne jiný závěr než tento: Cédric Klapisch věděl, co dělá, a po řemeslné stránce velmi dobře natočil snímek o jistém aspektu Paríža. Bohužel se na to i přes nesporné kvality hereckého souboru právě vlivem svědomité práce pana režiséra velice těžko dívá, takže ode mě to bude díky skvělé postavě Fabrice Luchiniho za 70%, bez něj bych šel na šedesát. ()
Staří a mladí, nemocní a zdraví, bohatí a chudí, veselí a smutní se scházejí a rozcházejí, milují a nenávidí, radují a trápí, žijí a umírají ve městě protikladů. V úžasné a jedinečné Paříži, jejíž rozmanitý portrét se v rukou Cédrica Klapische drolí do nijak důmyslně pospojovaných epizodek. Rád by ukázal všechny tváře města nad Seinou, avšak jeho prapodivný žánrový mišmaš (od rakovinotvorného artu k animované parodii) nakonec souvisle mapuje pouze tamější pamětihodnosti, jež beztak všichni dobře znají. V závěru nesmyslně dlouhého filmu jsem pociťoval pouze přesycenost Paříží. Přitom stačilo koncentrovat více citu na jeden z mnoha naťuknutých nápadů (třeba Pierre a jeho vymýšlení fiktivních příběhů k nefiktivním postavičkám „tam dole“). Ani velmi dobré obsazení nenahradí péči, jež měla být věnována jednorozměrně napsaným hrdinům – obzvlášť odbyté jsou nehezky „svolné“ ženské postavy. Paříž je zbytečný a plytký film, který dvě hodiny hledá (a nenachází) své srdce. Stejně jako u Erasma tady platí, že méně někdy více jest. 45% Zajímavé komentáře: Gemini, charlosina ()
Paříž je určitě zajímavý film se zajímavou zápletkou a zajímavými herci. Vyprávění už ale pro mě bylo těžší, ale vše do příjemného průměru dokázaly vynahradit skvělé záběry na krásné město, kam doufám, že mě život ještě alespoň jednou zanese. ()
║Rozpočet $-miliónov║Tržby USA $1,010,194║Tržby Celosvetovo $23,328,518 ║ ()
43. MFF KV .. Scénář: Cédric Klapisch .. Mozaikové příběhy i metropoli Paříž miluji. Oboje dokázal Cédric Klapisch spojit v úžasném filmu s výtečnými herci, okouzlující atmosférou a hlavně příběhy se srdcem. Dojemné, veselé, romantické, okouzlující, citlivé, lidské. Můj jednoznačný král 43. Karlových Varů! ()
Plakátová Paříž, fotogenické osudy, barvotiskový film... ()
Praha nebo Paříž, všude jsou lidi, jejichž životy se proplétají, lidi, kteří nejsou šťastní, a taky ti, kteří nejsou šťastní, ale ještě o tom nevědí. V ostatních komentářích se to hemží slovem "mozaika", a tak jsem se mu chtěl vyhnout, ale nejde to, protože přesně tím film je, mozaikou příběhů takových lidí. A jak už to tak chodívá, některé střípky jsou hezčí, některé trochu míň, a některé jsou opravdu působivé. Aspoň pro mě. ()
Soucitná, flámující, pějící, procítěná, pracující, cestující Paříž. Paříži, kdo jsi? A kdo jsou lidé, kteří putují tvými ulicemi? Lidé hledající sami sebe v zástupu dalších… dalších, kteří jsou na tom úplně stejně. Také tanečník Pierre denně potkává ty samé bytosti, ale míjí je bez povšimnutí. Tedy až do chvíle, kdy mu lékaři oznámí, že potřebuje transplantaci srdce, která však nezaručí úspěch. Tváří v tvář smrti změní pohled na svůj dosavadní život a také na lidi kolem sebe. Na ty bezejmenné tváře, které se střetávají s jeho pohledem a o kterých nic neví. Cédric Klapisch vytvořil citlivou mozaiku lidských příběhů, které se protínají v pulzující Paříži. A tak se objevil tento propletenec roztodivných událostí, charakterů a sociálních tříd, jehož ústředním motivem je jedinečnost a prchavost lidské existence. A samozřejmě: Paříž. Osobitý vztah tvůrce k rodnému městu je cítit z každého záběru – dominantou snímku není jen prolínání několika osudů, ale také vztah postav k Paříži a tedy k životu, protože „milovat Paříž znamená milovat život“. Hlavní postavy tvoří dvojice Romain Duris a Juliette Binoche alias nemocný Pierre a jeho sestra Elise. Pierre má po vyřčené diagnóze odlišný pohled na lidi, které denně potkává. Je to on, kdo stojí na balkóně svého bytu naproti hřbitova Pére Lachaise a je to on, kdo si uvědomuje, že je to možná naposledy, co se na něj dívá. Je to on, kdo se směje malichernostem všedního života a kdo pláče steskem po nich. Podporou mu je právě sestra Elise, která skrze bratra nahlíží sama na sebe a rozhodne se vylézt ze své škatulky, škatulky takzvané obranné. Vedle této dvojice vykreslil autor také další epizody z běžného života lidí, a nebylo jich málo. Je toho hodně? Ano, dějová linie neplyne přímým směrem, má několik odboček, které spolu zdánlivě nesouvisí. Zelináři, pekaři, tanečníci, sociální pracovnice, imigranti, architekti, bezdomovci, profesoři, studenti, modelky… ti všichni se střetávají nad Seinou, ti všichni putují uličkami svých životů. Nejsou nijak výjimeční ani výstřední, jsou však jedineční. A právě o to tady jde… Cédric Klapisch nestvořil snímek, který by měl napínavou atmosféru, akční děj, zdrcující rozuzlení – s kameramanem Christopherem Beaucarnem vyšel do ulic a „namaloval“ pohlednici Paříže, v níž na sebe naráží různé existence. Pomalé záběry ulic společně s hudbou Roberta Burkeho a Loïca Duryho vytváří tu správnou atmosféru – atmosféru velmi křehkou: snad by se dalo říct, že atmosféru pro vnímavého diváka. Protože pokud se před shlédnutím snímku nepřipravíte na „pouť Paříží“, mimořádný zážitek neočekávejte. Absenci dějových zvratů však vyvažují herecké výkony: zejména Juliette Binoche přesvědčivě ztvárnila obraz obyčejné ženy, jež se zapomněla smát. Kolega Romain Duris, který s Klapischem spolupracuje již po šesté, se vymanil z pozice „zábavného studentíka z Erasmu“ a předvádí zde vskutku reálný zjev muže, který se ptá, zda umře. Rovněž Fabrice Luchiniho – jako poblázněný profesor historie zažívající druhou mízu předvedl excelentní výkon. Tento „mizící obraz věčného města“ mě zaujal svou jednoduchostí, svou působivostí, svou lidskostí. Tady vskutku nejde o expozici, kolizi, krizi, peripetii či katastrofu, ale čistě jen o požitek. Je to taková poezie okamžiku: prostě jen tak být, bezstarostně být v Paříži. A vnímat to. () (méně) (více)
Dovolím si ocitovat svého oblíbeného uživatele Radka99, který lakonicky a výstižně shrnul v několika slovech podstatu tohohle filmu: "Plakátová Paříž, fotogenické osudy, barvotiskový film..." Udělalo to na mě stejný dojem, je to typicky festivalový kousek, který se snaží prodat atmosféru Paříže, herecké hvězdy a vykalkulované emoce. Jenže Paříž by měla vyvolat snivou podmanivou náladu a ne pocit ušlechtilé nudy. I ty 3* jsou slabé a jsou výhradně za přítomnost sympatické Juliette Binoche a Fabrica Luchiniho a několik zdařilých scén. Jinak mi to připomělo lacinou zmrzlinu se spoustou umělého barviva a podřadným sladidlem. Celkový dojem: 50 %. ()
Propletec životů několika obyvatel Paříže, kteří mají každý své starosti a radosti. Skvělí herci a úžasná hudba. K tomu spousta jemného humoru i dramatický situací. ()
Klasický mozaikovitý film s více i méně zajímavými příběhy, výbornými hereckými výkony a řemeslnou režií. Bohužel ale někdy až moc řemeslnou. Film totiž na mě vůbec nedokázal přenést onu atmosféru Paříže a i díky pomalému tempu mi přišlo, že to celé směruje odnikud nikam. Ale své kvality to rozhodně má a jen díky výborným hercům se na to vyplatí kouknout. ()
Dostal mě Fabrice Luchini a jeho úžasný tenec, ale pokud mám hodnotit film jako celek, dostávám se spíše na průměr. Nemůžu říct, že by nebyl film profesionálně nedokonalý, leč nezasáhl. ()
Škoda té fotogenické Paříže i dobrých herců, výborný námět bohužel pro mě naprosto nepřesvědčivě ztvárněný (např. Romain Duris na mě vůbec nepůsobil jako na smrt nemocný), nevyužitá možnost lepšího propojení příběhů i nějakého smysluplného konce. (Ale možná jsem to jen viděla v nesprávný den...). Co na mě silně zapůsobilo, byl "trakař v restauraci". Naprosto se shoduji s vynikajícími komentáři Philippy a Wormboye (díky za ně). ()
Romance vymezující se proti romantizování Paříže. Symptomatické je, že příběhy migranta a bezdomovce jsou jenom ozvěnou, bez větší pozornosti a detailu. ()
Že by "V Bruggách" po francouzsku? Ne, to určitě ne :-) Paříž je dalším filmem do počtu, kde se prolínají mozaiky lidí a jejich životních příběhů, které nám jsou v tomhle případě naservírovány opravdu senzitivně s citlivými hereckými výkony. Je to možná trošku zdlouhavé a místy nedotažené, ale pokud milujete Paříž a máte rádi tenhle žánr, určitě se vám to bude líbít. ()
Prechádzka francúzskymi uličkami, veselé a smutnejšie momenty, ktoré život prináša, prepojenosť ľudských osudov...o tom všetkom je Paríž. Film vzbudzuje dojem reality, je jednoduchý a obyčajný. V podstate mu nie je čo vyčítať, obsahuje všetky tradičné elementy frankofónneho filmu - dávku hereckého šarmu, romantickú atmosféru, neschématický vtip a samozrejme Eifelovku. Na to aby sa vymedzil z priemeru, chýba korenistejší scenár a originálnejší pohľad na Paríž. ()
Mozaika lidských příběhů, které v konfrontaci mezi sebou strašně dobře fungují. Příběh často zakládá na své emocionalitě, nikdy však nepřekročí tu tenkou hranici a diváka citově nevydírá. Je tu spousta nápadů a film je zajímavý jak v jednotlivých příbězích, tak i ve výsledném celku, který přináší mnoho podnětů k zamyšlení... ()
Pro mě se stává po x zkušenostech filmová mozaika nižším filmovým žánrem, který je dobrý na ukrácení času, často jeho sledování bývá příjemné, ale u toho to taky končí. Paříž má pár dobrých scén, i postav, ale taky spoustu zbytečných scén a střihů (např. havárka, střih, odpadkový koš, ech) a zbytečných postav, které jsou tam jen pro kontrast a tyhle kontrasty režisér podal naprosto hrozně. Měly dojmout nebo já nevím co, ale vyzněly naprosto naprázdno a uměle, nuceně. ()
Paříž je místo, kde nejsou lidé nikdy spokojeni. A tak trochu si závidí i ty své malé či velké tragédie. Paříž je film, který o takovém městě vypráví. A vypráví hezky, nikam nespěchá, nic se nesnaží schovávat, nic nepředstírá. Jen jsem možná čekala trošku více záběrů okouzlujícího města nad Seinou. ()
Reklama