Režie:
Guy MosheScénář:
Guy MosheKamera:
Juan Ruiz AnchíaHudba:
Terence BlanchardHrají:
Demi Moore, Ron Perlman, Josh Hartnett, Woody Harrelson, Kevin McKidd, Gackt, Jordi Mollà, Mark Ivanir, Emil Hostina, Samuli Vauramo, Gabriel Spahiu (více)Obsahy(1)
Do města terorizovaného zločinci přijíždí nezávisle na sobě tajemný tulák (Josh Hartnett) a mladý japonský válečník Yoshi (Gackt). Každý zde má své vlastní poslání. Když se konečně potkají, rozhodnou spojit své síly a společně bojovat proti zkorumpované vládě Nicoly (Ron Perlman) a jeho femme fatale Alexandry (Demi Moore). Celý děj je zasazen do unikátního fiktivního světa, kde se střetává realita s fantazií, do světa, kde si nemůžete být jisti ani vlastní půdou pod nohama. (LadySoir)
(více)Videa (2)
Recenze (175)
Ne. Nešlo to. Napoprvé jsem vypínal po 30 minutách, kdy ani souboj mě vůbec nebavil a napodruhé vypínám po dalších 15 minutách. Tiché, nudné scény s rádoby hlubokými rozhovory v těch nejkulisovitějších kulisách, jaké jsem kdy viděl (stylizaci chápu, ale tohle spíš vypadá extrémně lacině špatně), Josh je TAK strašně cool, až je to trapné a celkově netuším, na co si to hraje. Opravdu nevím, co bych dělal, kdybych na tom byl v kině. Ale tady doma je to opravdu ztráta času... radši si jdu pustit něco jiného. Dokonalé uspávadlo a když teď, během komentáře vidím těch 118 minut stopáže, chce se mi zívat. PS: Speed Racera, Scotta Pilgrima a Sin City mám rád hodně, ale tohle je čiré zlo. Za těch 45 minut, co jsem dohromady zvládl, se nestalo nic. NIC. ()
Vizuálně docela podmanivé, nicméně v daném ohledu tvůrci místy tlačili na pilu přespříliš, takže celá stylizace působí sem tam zbytečně kýčovitě - a toto prosím píše osoba, jež sama sebe nazývá komixovým fandou. Animované / kreslené sekvence mi vlastně přišly na filmu nejzajímavější, jinak jde o záležitost, která sice neurazí, nicméně hlubšího dojmu nezanechá. Bohužel celkový veskrze pozitivní dojem z vizuální stránky filmu mi kazila zejména nevhodná a nevýrazná hudba a hoššík Džoššík v hlavní roli, který spíše než pistolníka připomínal pornoherce z 80. let. Ještě, že to jistil aspoň jeho samurajský kolega, který sice svým vzhledem také zavdával vážné pochybnosti stran své sexuální orientace, nicméně s katanou se oháněl více než solidně. A abych nezapomněl, tak samozřejmě také excelentní pan Woody vystřihovač. Ale nakonec po dlouhém váhání mezi 3 a 4 přece jen ty 3. ()
Bunraku patří do stejný sorty jako Sin City, Gamer, Speed Racer, Goemon nebo Scott Pilgrim proti zbytku světa, čímž se míní, že nestaví na tradičních médiích (literatura, výtvarné umění), ale spíš na těch nových (komiksy, počítačové hry). Hlavně jde ale o to, že těmto novým médiím podřizují samotný film a jeho pravidla, dokonce bych se snad nebál hovořit o nějaké vlně či hnutí. Nejdál v tomhle zašel asi mangami a anime inspirovaný „animák s živými herci“ Speed Racer. Konkrétně tady to pak znamená, že počítačové hry kontaminovaly jak příběh (čtyři typy nepřátel: běžní pochopové umírající po stovkách, osm bossů, bodyguard padoucha, závěrečný padouch), tak styl filmu (jedna akční honička braná z ptačí perspektivy kopíruje Grand Theft Auto 2, jiná akce, během níž projde Hartnett několikapodlažním vězením plným nepřátel, připomíná plošinovky). Nejinak je tomu s komiksem, který taktéž prostupuje příběhem (stylizovaný 2D postavičky, každá se svým poznávacím znakem, třeba bodyguard Kevin McKidd propojuje boj s tancem Freda Astairea) i stylem (hlavně kulisy připomínající papírmaš či vystřihovánky barmana). Odsud je i zřejmé, že vážnější rovina tu patří počítačových hrám a nějak postavy omezuje a současně prověřuje jejich schopnosti, kdežto ta komiksová rovina jim spíše nahrává a celý film odlehčuje. I ty komiksový kulisy se jistě daly během natáčení libovolně přesouvat na přání režiséra a herci tak měli k dispozici maximální svobodu co se prostoru týče – jinak řečeno kamera tu není limitována kulisami, jak je běžné, ale má nad nimi prim. ____ Bunraku lze nejlépe chápat jako americký art. Coby indie film je to takový ekvivalent evropských, blízkovýchodních či jihoamerických artů, jen s tím zásadním rozdílem, že se úplně nezbavuje čitelného příběhu. Kdybychom to měli říct v odborných termínech, tak existují čtyři způsoby, jak se postavit k filmovému příběhu, řazeno od těch nejvíce používaných po ty méně atraktivní: neomezená narace (nejčastější přístup, vševědoucí vypravěč nám podává všechny důležité informace; příběh >> styl), omezená narace (jsme omezeni jen na jednu postavu, co neví ona, nevíme ani my, situace se zkrátka komplikuje; příběh > styl), parametrická narace (film sice příběh vypráví, ale nesejde na něm; příběh < styl), vyprázdněná narace (příběh zcela absentuje, klíčový je styl filmu; příběh << styl). Jenže tyhle čtyři způsoby, kterak se postavit k příběhu, jsou odvozený hlavně z té evropské či blízkovýchodní kinematografie. Naproti tomu Bunraku nějakým způsobem propojuje neomezenou naraci s vyprázdněnou narací, příběh se stylem, a tím trochu mate. Již zmiňovaný Speed Racer na to dojel u širší veřejnosti i u kritiků. Prostě Američani, i když točí stylově progresivní filmy, tak se pořád drží nějakého alespoň elementárního příběhu. Ať už je k tomu vedou důvody komerční (jinak to neprodáme), socio-kulturní (jsme národem bytostných pragmatiků) či historické (chybějící historii si suplujeme příběhy). ____ Kdykoliv se na plátně octne Harrelson, je o srandu postaráno. Ovšem jak říkával Vančura „humor není smáti se, ale lépe věděti“, pročež se nabízí vnímat Harrelsona jako demiurga, jako architekta celého příběhu (homodiegetického vypravěče, chcete-li), který si obě hlavní postavy doslova vytvořil, vystřihl, jak se v jedné scéně naznačuje, jakož i celý svět, jehož zmenšeninu ukáže v baru tomu šermíři, jenže ten samozřejmě nic nepochopí a označí celou vystřihovánku za obrázky pro děti. Pak se ale nemůže divit, že mu pořád něco uniká a že připomíná kačera Daffyho, kterého si ve slavným díle Duck Amuck z ´53 doslova kreslí ďábelský animátor Bugs Bunny. Odsud můžeme vyřešit i hádanku, proč se ten film vlastně jmenuje Bunraku? Bunraku označuje japonské loutkové divadlo, kde se na jevišti objevovali spolu s loutkami i loutkáři. Zde je tím loutkářem, respektive vypravěčem, který se přímo účastní příběhu, barman Harrelson. Pěknej ptáček! () (méně) (více)
Geniální výtvarný počin, který bych u filmového zpracování komiksu vážně nečekala. Kubistická architektura ve studiu a výměna kulis pomocí "vyskakovacích postaviček" (kurnik, jak se těm knížkám říká?) z knížek pro děti byly pro mě pastvou pro oči. I když už sám název napovídá, že půjde o netradiční zpracování. Nevím jestli zase za vším nehledám neexistující skryté významy, ale s plynoucím dějem jsem měla čím dál tím silnější pocit, jako když se dívám na televizní noviny, přinášející nejnovější události a skládající současnou politickou situaci. Více to rozeberu v deníčku. Herecké obsazení bylo skvěle vybrané, Woody a Kevin neměli chybu. No a pak třešnička na dortu - Gackt. Od filmu Moon Child si stále nejsem jistá, zda neprodělal změnu pohlaví, ale ať je to jak je to, je úžasný. ()
Hmm...stylizace pěkná, vizuál hozený do červeno modra a kung-fu scény taky ok (i když by toho bojování nemuselo být tolik, takhle je to mírně přehlcené), dvojku hrdinných mstitelů by taky neubylo, kdyby vypustili nějakou tu hlášku, ale budiž (hlavně chladnokrevný japonský samuraj je kombinace, co nikdy nezklame) a vůbec nejvíc jsem si oblíbila lehce flegmatického barmana v podání Woody Harellsona. Mít to tak ještě méně profláklý příběh a více odsýpající spád, nemělo by to chybu. ()
Galerie (75)
Zajímavosti (11)
- Název filmu Bunraku je výrazem pro tradiční japonské divadlo. (ČSFD)
- První koncepty Bunraku začal vytvářet Guy Moshe již v roce 2006. (Terva)
- V roce 2010 v rozhovoru Moshe prozradil, že nejprve scénář k Bunraku prodal produkční společnosti. Když bylo jasné, že se film bude natáčet, koupil ho zpátky. (Zdroj: Wikipedia.cz)
Reklama