Režie:
Mario MonicelliKamera:
Gianni Di VenanzoHudba:
Piero UmilianiHrají:
Vittorio Gassman, Renato Salvatori, Marcello Mastroianni, Rossana Rory, Carla Gravina, Claudia Cardinale, Gina Rovere, Totò, Tiberio Murgia (více)Obsahy(1)
Cosimo (Memmo Carotenuto) měl toho dne opravdu smůlu, když ho lapili při obyčejném pokusu o krádež auta. Jako známý recidivista putoval rovnou za mříže a na hezky dlouho. Ach jo, tohle se mu musí stát zrovna teď, když má v pácu skvělou prácičku, která by hodila pořádnej balík. Jeho kumpán - vysloužilý žokej Capannelle (Carlo Pisacane), by ho rád z vězení dostal, jenže ani za sto tisíc lir si s Cosimem nikdo nechce dobrovolně vyměnit místo tím, že se k jeho činu přizná. Postupně ho odmítne prodavač popcornu Mario (Renato Salvatori), Sicilián Michele (Tiberio Murgia) žárlivě střežící krásnou sestru (debutující Claudia Cardinale) i fotograf bez práce zato s manželkou ve vězení Tiberio (Marcello Mastroianni). Až natrefí na boxera Peppeho „Pantera“ (Vittorio Gassman), co zrovna zase dostal v ringu nakládačku. Peppe na nabídku přistoupí a před soudcem sehraje takové divadélko, že ho rovnou šoupnou za Cosimem do chládku. Tak jsou ve vězení oba a plán nevyšel.
V base Cosimo Peppemu prozradí podrobnosti o chystané loupeži, Peppe mu totiž neřekl, že ho mají brzy propustit. Když se tak stane, dveře k bohatství jsou otevřené.
(dopitak)
Recenze (20)
Nedivím se, že ve své době měla tato komedie obrovský úspěch. Ono plánovaní a organizování loupeže si tu dodneška zachovalo v nejedné scéně skvělý a nenucený vtip, herci v postavách zlodějíčků (zvláště mladičký Mastroianni) jsou fajn a směrem k vyvrcholení začíná být celý proces loupeže (i krátkého dění po ní) napínavý i vtipný současně. Jenže čas někdy nezastavíš a ne ve všem snímek z dnešního pohledu pro mě fungoval tak, aby se stal pro mě nezapomenutelným a jedinečným... především dlouhý nudný rozjezd v prvních 20ti minutách či scény plně rozvíjející romantickou linii můj dojem z filmu jako celku srážely jen na velmi mírný nadprůměr. Náhlý tragický zvrat po hodině filmu působil v komedii (bez černohumorného ladění) trochu jako pěst na oko a na případné drama nevydal. Je možné, že Zmýlená neplatí inspirovalo nejednoho tvůrce pozdějších loupežných komedií, ale nebál bych se říct, že mnozí z nich tuto padesátkovou vlaštovku z Itálie později překonali. A když to trochu s parafrázováním mého oblíbeného žánrového kousku nadnesu, tak krást se (skutečně!) musí umět a tihle italští ňoumové... no jó, holt neuměli. :o) Ale projednou to vzhledem k dlouhodobé naději úspěšného lupu není žádnou ztrátou času a vedle již zmíněných kladů bych vyzdvihl i autentické dobové reálie italského města s rozestavěnými paneláky. [70%] ()
Hlavně v první polovině dosti rozvleklé, ale když přežijete to postupné představování jednotlivých postav a jejich "misadventures", dostanete italskou komedii v tom nejlepším možném slova smyslu, kde se pravidelně střídá konverzační humor s klasickými slapstick prvky. A také bych rozhodně neřekl, že film stojí na Mastroiannim, boží jsou totiž úplně všichni zlodějíčci. ()
Na mě to má ze začátku hodně pomalé tempo, takže jsem se přistihnul při tom, že mě to vlastně moc nebaví a že tu je jen pár momentů, u kterých bych se bavil. Následně dojde k tomu, že film získává lepší tempo, postavy jsou živější, film je zábavnější, ale aby mě to skutečně uchvátilo, k tomu nedošlo. ()
Mojou osobou trochu podceňovaný tréner Monicelli, sa tentoraz svojou nápaditou víziou dopracoval až k mimoriadne krásnemu víťazstvu... , na čo mu mimochodom úplne vhodne poslúžili práve jeho, naprosto ukážkoví, talianski zverenci, z ktorých jednoznačne najviac vyčnieval "IL MATTATORE", ktorý, dovolím si tvrdiť, že pravdepodobne trochu „zatienil” i druhého najlepšieho útočníka Marcella Mastroianniho, ktorý len neustále prihrával na najkrajšie, zápasové góly-kapitánovi mančaftu Vittoriovi Gassmanovi, (no miestami i sám náramným spôsobom opečiatkoval bránku), ktorý svojou 180 centimetrovou výškou, vari automaticky vzbudzoval nevídaný rešpekt, a to snáď nielen kvôli tomu, že dominantný líder Peppe "er Panter", predstavoval hlavného kanoniera...? Určite to nie je iba preto, že mal výškovú prevahu, totižto, súper bol k nemu asi až natoľko zhovievavým, že mu toho pomerne i dosť dovolil, t.j. veľmi často dribloval, čím potom s absolútnym prehľadom hneď skóroval, pretože na základe takých nádherných prihrávok, v podstate ani nemal inú možnosť, čo jednoznačne schvaľujem, pričom zároveň dodávam i to, že povzbudzovať na chvíľu prišla i pekná fešanda Claudia Cardinaleová, a to ešte v jej ranných začiatkoch. V úvodných minútach dynamického športového podujatia samozrejme nechýbal ani obávaný obranca Renato Salvatori, ktorý nielenže svedomito bránil svoje územie, ale rovnako sa snažil byť i rovnocenným hráčom mužstva. V 2. polčase sa rysuje teoretická možnosť, že by mohol byť vystriedaný iným spoluhráčom, čím pôjde de-facto ich celková herná úroveň - smerom nahor alebo nadol? Toto je tak „extrémne exkluzívny zápas”, ktorý počas týchto všetkých minút nadmieru všetkým zúčastneným (za)pasoval, zdá sa, že je to väčšinou vyslovene hra len na jednu polovicu ihriska, pritom protivník zrejme ešte nezložil všetky zbrane, lebo aj protistrana má čo ponúknuť na štadióne „Via delle Madonne”? / Na tejto akcii ma určite neoslovili iba títo spomínaní hráči, aj keď by sa bez ich priamej účasti, sotva jednalo o polovičný úspech (náhradníci skrátka nemajú toľko potrebných skúseností), ale aj samotné zákulisie tímu, a to predovšetkým cieľavedomý manažér s kamerou v ruke, Gianni Di Venanzo, ktorý sa o rovných 5 rokov neskôr dopracoval až do klubu na najvyššej priečke - menom Federico Fellini. A podotýkam, že renomovaný lekár Piero Umiliani, ktorý sa nielenže postaral o zdravie svojej skupiny, ale zároveň ponúkol fanúšikom i vypočutie, vskutku rytmického jazzového soundtracku, tým im spríjemnil sledovanie tohto zaujímavého zápasu, ktorým sa následne napríklad inšpiroval i zručný, konkurenčný odborník Henri Verneuil v jeho budúcom ťažení v Mélodie en sous-sol. Mne dozaista neobyčajne zachutilo, rovnako ako aj týmto športovcom, a tak si idem dať konečne niečo pod zub. ()
Tahle komedie by mě byla před padesáti lety určitě bavila, ale problém je, že mě komedie už unavují (Jaroslav Dušek: Naše civilizace se snaží ubavit k smrti). A tak mě ze všech zvučných jmen (Monicelli, Mastroianni atd.) přilákal můj oblíbebný Italo Calvino, jehož (dů)vtip obdivuji dosud. Dílčí předlohou nejspíš povídka "Krádež v cukrářství", neboť Italo Calvino říká, že ho jeden známý informoval, že "epizoda v "Soliti ignoti", v níž zlodějí v bytě, který přišli vykrást, pojídají připravenou večeři, byla inspirována mojí povídkou Furto in pasticceria" (1946). Tato povídka je na internetu, stačí přečíst a porovnat.... Další den: Povídka (jak jsem čekal) je výborná, nad 6 tiskovými stránkami jsem se bavil víc než u filmu. Názvy italských zákusků jsem sice neznal, ale nechal jsem si je zobrazit. Následně pak snědl nohavici jablečného štrůdlu. ()
Galerie (9)
Zajímavosti (8)
- Mario Monicelli chtěl film nazvat Le Madame, teprve později svolil na I Soliti Ignoti. (Terva)
- Natáčení probíhalo v Římě v lokalitách Piazza dei Sannitti, Ex Cinema Quirinale, Via delle Tre Cannelle, Universita Cattolica di Roma a část také v Cinecittà Studios. (Terva)
- Hlavní roli si zahrál Vittorio Gassman i přes původní nesouhlas producenta. Tomu vadil příliš uhlazený hercův zjev pro postavu ošuntělého lumpa z podsvětí a neúspěšného boxera k tomu. S pomocí maskérů a falešného nosu ho ale Gassman přesvědčil. O dva roky později bylo natočeno pokračování Znovu v nesnázích (1960). (Epistemolog)
Reklama