Režie:
Robert BressonScénář:
Robert BressonKamera:
Philippe AgostiniHudba:
Jean-Jacques GrünenwaldHrají:
Paul Bernard, María Casares, Elina Labourdette, Lucienne Bogaert, Blanchette Brunoy, Bernard La Jarrige, Jean Marchat, Yvette Etiévant, Marcel Rouzé (více)Obsahy(1)
Nešťastně zamilovaná Helene se svěří svému přelétavému milenci Jeanovi, že už k němu necítí to, co dřív. Ten se o jejich vzájemném vztahu vyjádří obdobně a následně se spolu rozejdou. Jenže Helene lhala a její vyznání bylo jen zkouškou milencovy věrné lásky, při které Jean neuspěl. Zhrzená žena se rozhodne pomstít a využít k tomu dceru své staré známé, kabaretní tanečnici Agnes. (Sarkastic)
(více)Recenze (28)
Doporučujem si prečítať Bazinovu analýzu filmu, nie príliš pozitívnu. Možno aj tým som bol vopred ovplyvnený a aj preto mi film pripadal akýsi mdlý, statický a bez šťavy. Ale forma, štýl a noblesa postáv sú také, aké tie najlepšie filmy tohto obdobia majú. Bresson ešte bez svojich najtradičnejších trademarkov, detaily rúk by sa sem aj tak nehodily. Helene vyzerá, čiže je nalíčená ako vyslankyňa z pekla, Agnes naopak ako svätica, ani by som jej minulosti na Jeanovom mieste neuveril. ()
Čistá práce! Bresson zpracoval geniální Diderotův postmoderní příběh neuvěřitelně suverénním způsobem. Příběh lásky temné jako noc a neovladatelné jako ten nejzpupnější živel. Snímek, který vyzařuje auru, jež člověka naprosto strne. Ale kdo je tu kladnou postavou, jsem nepoznal. Snad Agnes? ()
Velmi teatrální. Ani na vteřinu to nelze vnímat jako lidské drama, jde prostě o "modelovou situaci", navíc s dost nepřesvědčivým vývojem. Není to poprvé, kdy si nejsem jistý, jestli je vyznění filmu Bressonův záměr, nebo výsledek nějakého jeho selhání. Přesto to ale opět bylo zajímavé na sledování (a poslouchání). Podivně hluchá prostřední třetina ale dost kazí zážitek. ()
Téma pomstychtivé ženy, která se rozhodne nastrčit svému milenci jinou dívku, aby pocítil to stejné co ona, mi nepřijde vůbec originální a hlavně v tomto snímku není nic, co by ho nějakým způsobem ozvláštnilo. Jenom hlavní hrdinka se svými lstivými pohledy to opravdu neutáhne. A závěr už asi nikoho moc nepřekvapí. Moje druhé setkání s Bressonem tedy dopadlo podobně jako to první, znovu jde o skrz na skrz průměrný film. ()
Pomsta odvrhnutej milenky bývalému partnerovi v adaptácii jedného z príbehov Diderotovho románu Jakub fatalista. Rafinovane naplánovaná hra, počas ktorej pomstychtivá Elena pripraví pôdu pre lásku, ktorá má byť v pravej chvíli rozváľaná ako domček z karát. Bresson minimalizoval vonkajšie prostredie. Slová, tieňovanie, zatmievačky, predeľujúce dej i hudbu naplno podriadil emočným pohnutiam postáv, do deja nevpustil nadbytočnú osobu, a predsa film ani náhodou nepripomína divadlo. Forma, očistená od balastu, zdôrazňuje motívy konania aktérov lineárne plynúceho príbehu. Pri sledovaní vyvoláva takýto abstrahovaný spôsob podania doslova pocitovú búrku. Dej plynie v etapách plánu prefíkanej Eleny (famózna kreácia Maríe Casaresovej - bŕ - išiel z nej až strach !). Protistrana nejasne tuší pascu, ale citom sa neubráni. Už dávno som tak nedržal pri filme palce kladnej hrdinke ! ()
Výnimočný, typický Bressonov štýl. Zvláštna kamera, hra so svetlom, minimum postáv.. Žiadna naivita, či sentimentalita tu nemá miesto. Na každú vetu, každý detail sa musí človek sústrediť, aby sa dokázal vnoriť do psychiky jednotlivých postáv a pochopiť ich konanie. Jeho rukopis je minimalistický, ale vo svojej podstate veľkolepý. Celý film vyznieva stiesňujúco, až depresívne, ale o to viac v závere jasne zažiari NÁDEJ (v tom mi je Bresson oveľa sympatickejší ako napr. Bergman). Tento štýl Bresson doviedol takmer do dokonalosti vo svojom ďalšom filme Denník vidieckeho farára. ()
Dámy z Bouloňského lesíka se inspirují pouze jednou částí z Diderotovy knihy (přesně řečeno jednou vyprávěnou anekdotou), onen román jako celek přece filmově rozpohybovat nelze, dramatizace se aspoň s radostí a úctou chopil Jakubem a jeho pánem Milan Kundera. Jest toto však (ještě) velice tradiční Bresson, divadelní, bez většího překvapení, příběh je snímán v americkém plánu, s klasickým střihem, kamera je poetická v duchu své doby. Dialogy sepsal Jean Cocteau. ()
A ono to konečne prišlo, teda, že som ohodnotil na MAXIMUM, a pritom som nad tým ešte dlho rozmýšľal, odkedy som včera večer tento podnetný film dopozeral... Režisérova filmografia je niečím naprosto ojedinelá a fascinujúca, pretože ešte dlho po skončení mi samotný film uviazne v hlave, a to je presne prípad i Dám z B. lesíka. Sledoval som akýsi francúzsky, klasický, „milostný trojuholník” postáv - Hélène (iniciátorka, t.j. sprostredkovateľka), ďalej, Agnès (tanečnica s pochybnou minulosťou) a Jean (neviem presne, čomu sa venoval, ale biedu určite netrel). Do poslednej minúty som si absolútne nebol istý, ako sa udalosti vykryštalizujú, či do šťastného konca, alebo do pravého opozita, tak to som zistil až pár sekúnd pred koncom tohto brilantného čiernobieleho filmového počinu, a to je už čo povedať, že aj taký „Majster napätia” , legendárny Alfred Hitchcock, by sa asi normálne začervenal ? Bacha, nie je „napätie ako napätie” . Dalo by sa taktiež povedať, že tu máme celkovo štvoro charakterov, čiže akési kvarteto, ktoré je priam nevyspytateľné... Karty občas zamieša i mama tanečnice, Mme. D, ktorá sa až príliš prispôsobuje a podriaďuje autoritatívnej manipulátorke Hélène. Totiž, ona už vie prečo. _Elina Labourdette a Lucienne Bogaert ma totálne ohromili ! María Casares bola zdrojcom všetkého zla, že jej úloha vyslovene nadmieru sadla. _ “Jeden z filmov, ktorý musíte vidieť, pokiaľ umriete” ! Teda, podľa classica. PS: Montage+Images de=magnifique !!! ()
Pri precíznej režisérskej práci v spojitosti s kvalitným scenárom ( na dialógom pracoval Jean Cocteau ) musel logicky vzniknúť kvalitný snímok. V princípe ženský film hovorí o pomste na mužovi ( ten je tu ozaj len predmetom pomsty ), ktorý odmietol bohatú milenku. Bresson používa minimum postáv, čiernobiela kamera znásobuje temnotu scén i duše hlavnej predstaviteľky. Hélene v podaní María Casares je vskutku démonicky chladná a uveriteľná. ()
Až tady jsem si přečetl, že jde o zpracování Diderotova Jakuba Fatalisty - tu knihu jsem nečetl - pamatuju si ji jen z jedné maturitní otázky :) Jako člověk znalý více Bressonových děl na mě Dámy z Bois de Boulogne tolik nezapůsobily, i když se mi hodně zamlouval herecký výkon obou hlavních ženských představitelek. Z jinak pro mě docela ordinérního příběhu lásky a tiché promyšlené pomsty nic dalšího výrazně nevyčnívá. Nabízí se mi porovnání s Bressonovým filmem Pickpocket - mám z něj obdobné pocity - viděl jsem film suverénní, leč nedostatečně intenzivní. Musím dát 6,5/10 ()
Film, v němž už se rýsují charakteristické prvky Bressonova stylu. Herecky uměřené, ale ještě ne úplně umrtvené. María Casares jako intrikánka Helene mě úplně okouzlila. Pozorný divák si taky všimne, že věta "Zhřešila jsem jen tím, že jsem milovala" je zopakováním téže klíčové věty z předchozího režisérova filmu (Andělé hříchu). ()
Nad úžasnou kamerou a její magickou hrou se světlem a stíny bych se tu mohla rozplývat do aleluja. Naivita scénáře je však porážející. Sotva uvěřit, že se na něm svými dialogy podílel Jean Cocteau. Hurvajzovy představy o válce jsou v porovnání s dětinsky vykonstruovanou pomstou a prostoduchým chováním všech postav racionálně strategický manévr. ()
V tom snímku se objevuje taková podivná teatrálnost, která mi prostě neseděla, a scény, které mají vyznít celkem intenzivně a emotivně, mi tak přišly chvílemi spíše směšné. Samotný příběh ale vůbec není špatný a jsou zde momenty, které jsou u nadále zajímavé, a to i přes přehrávání. Popojíždění s autem na konci je jedním z nich. ()
Téma lásky a pomsty, neovladatelného nutkání které z nás dělá jen pouhé loutky s nekontrolovatelnou touhou. Příběh obestřen temnotou tak temnou, příběh zhrzené lásky, zatvrzelého přístupu k životu, touhy po pomstě, beznadějné snahy vymanit se z minulosti, to vše a mnohem více. 70%. ()
Můj první film od Roberta Bressona. Dlouho jsem toužila po tom vidět nějaký jeho snímek. Dámy z Bouloňského lesíka mě nezklamaly. Film působil díky způsobu snímání tak trochu americky (a já mám snímky z této doby a země ráda), přitom v něm bylo ledacos francouzského, poetického, magického. Zdařilá a prachsprostě nekopírující adaptace Diderota. Vynikající ukázka ženské pomsty. Téma lásky zase trochu jinak. Bressonovi určitě věnuji delší čas. Poznat ho asi bude stát za to. ()
Nepríjemné hry nepríjemných ženských, čo sa hrajú na nóbl paničky a chlap, ktorý má plno peňazí na rozmary kur(iev)tizán a nič inšieho na práci okrem fatálneho zamilovávania sa v štýle pubertálneho sopliaka, čo počíta stromy, schody či lucerny. Nie že by ma to tak dráždilo, vieme predsa svoje o francúzskej dekadencií a hlavne o svojom vlastnom 9-ročnom chodení do kruhu, (ne)počítaní panákov, fliaš a jointov k zabúdaniu a následne ďalšie desiatky hodín postávania kdesi na zime len s chabou nádejou, že sa ktosi vyvolený zjaví a snáď aj nejako zachová! Lenže! – v mojom prípade to znovu a znovu ustrojil sám osud, nemusel to na mňa nikto narafičiť ( a keby hej, dotyčná by si zaslúžila veľmi pomalé trýznenie, nechty vytrhať, obočie spáliť ) a dekadencia mimoriadnych rozmerov bola až výsledkom neschopnosti správať sa chlapsky. Nemám preto pochopenia, ani nevidím žiarivú výnimočnosť Bressona, iba ak prekvapení z porovnania s najslávnejšími dielami pojednávajúcimi o ukecanej, duchaplnosťou iskriacej intrigánskej hre ( ktorá bola dielom hercov, Cocteaua a Diderota ). ()
Nádherná atmosféra. Silné postavy dvou hlavních žen. Osudový muž je zde trochu hanbou mužského pokolení, protože představuje muže, který přes své sobectví, zbabělost a ješitnost, kráčí s hloupým úsměvem na tváři vstříc svému osudu. Diderotův román jsem nečetla, k mé škodě, ale napravím to. Pomsta podobná té v Nebezpečným známostech, ale sugestivnější a dovedená dále. Bressonovi i oboum dámám bravo. ()
To se jen tak nevidí: Bresson s happy-endem! ()
Vychutnával jsem si každý záběr a záchvěvy citu, myslím, že jsem pronikl k lepšímu pochopení kinematografu Roberta Bressona a jsem za to rád. ()
Slzy. ()
Reklama