Režie:
Nanni MorettiScénář:
Nanni MorettiKamera:
Giuseppe LanciHudba:
Nicola PiovaniHrají:
Nanni Moretti, Jennifer Beals, Alexandre Rockwell, Carlo Mazzacurati, Giulio Base, Serena Nono, Marco Paolini, Conchita Airoldi, Renato Carpentieri (více)Obsahy(1)
Nani Moretti režíruje i hrá sám seba v ironickom pohľade na život. V troch kapitolách využíva skúsenosti z cestovania na skútri, križujúc s priateľom vzdialené ostrovy v snahe nájsť kľud na dokončenie svojho nového filmu... (matriosa)
Recenze (14)
║Rozpočet $-miliónov║Tržby USA $472,598║Tržby Celosvetovo $1,000,000║ ()
Zlatá Palma - výběr ()
V prvej tretine sa pozrieme spoločne s Morettim na vtipnom skútri do miest Ríma, kam by ste ako turista nezašli, pretože ide o nejaké bezvýznamné obytné štvrte a tak podobne. V ďalšej sa vyberieme na okolité ostrovy, častokrát ešte bez napojenia na elektrický prúd a navštívime aj Stromboli a jeho sopku, čo určite ocenia tí, čo videli rovnomenný neorealistický film. V tej tretej Moretti neustále opakuje dokolečka ten istý vtip, ale keďže ide o zhruba polhodinku a nemohúcnosť lekárov sa prejavuje režisérovou zanietenosťou dodržiavať ich pokyny, tak sa vtip nestihne stať otravným. Celkovo taký príjemný výlet do Talianska, pri ktorom väčšina divákom iba pokrčí ramenami, pre milovníkov Talianska a znalcov ostatných Morettiho diel môže ísť o celkom zásadný kúsok. 70% ()
Moretti si mne získal. Teprve druhý film (po Máme papeže!) a už má místo mezi mými oblíbenými režiséry. A těším se na další... Miluju prostě jeho smysl pro humor - město ovládané dětmi, Američané na Stromboli,... Celý film má krásnou a strašně poetickou atmosféru. Snad jen Moretti dokáže udělat ze svědění téma na třetinu filmu. I Nanni samotný se mi nesmírně líbil, připomínal mi totiž mne samotného. Pozastavuje se nad věcmi, které většinu lidí vůbec nezajímají. Po všem pátrá, vše ho zajímá, všemu chce přijít na kloub... Po dalších filmech možná budu přepisovat, ale podle mně je to vážně génius... 100% ()
Sebestředný intelektuální blábol. Režisér v roli sebe sama jezdí po městě, otravuje lidi, divákovi tluče do hlavy názory na vybrané filmy, snaží se být vtipný, párkrát to i zabírá, ale když poté násilně čte nemocnému pacientovi na lůžku filmové kritiky z novin nebo později si nechává od doktora před kamerou píchat spoustu špendlíků na záda, začal jsem pochybovat, že se v tomhle úletu dočkám rozumného sdělení. Nedočkal jsem se a netuším, co chtěl básník-režisér touto podivnou sebeprezentací říct. Gratulovat Morettimu dokážu v této souvislosti hlavně zpětně, když už v roce 2023 vím, nakolik ho v tomhle stylu s pasováním se do role sebe sama před kamerou a vlastní režisérské reflexe v hraném filmu čekala přeci jenom s(S)větlá budoucnost. Ne, vážně, letošní Morettiho novinka, ač má s Deníčkem více společných bodů, mě před dvěma týdny v kině nesmírně bavila a Moretti v ní dospěl za těch 30 let do stádia úžasně vtipného nadhledu nejen nad sebou samým, který mu však v právě komentovaném filmu ještě chybí. Tady jsem se pobavil asi u dvou, tří scén (zatímco jiné byly skutečně WTF bez onoho nadhledu) a ač v poslední ze tří kapitol to vypadá na nadějnou humornou povídku, Moretti se zmůže na jeden dokola opakovaný nápad na zápletku. ALE! jako cestopisná přehlídka méně navštěvovaných koutů Itálie ve vybraných scénách je to nádhera: závěrečná pětiminutovka z první kapitoly s jízdou motorkáře po zapadlých italských ulicích je spolu s hudebním doprovodem úchvatná, stejně jako sopeční a přímořské exteriéry. Být ten film primárně v tomto poetickém duchu, byl bych spokojen. [50%] ()
První dvě kapitoly by se s lehkou nadsázkou daly považovat za cestománii Naniho Morettiho po rodné Itálii. Třetí a nejlepší kapitola je pak nesentimentální boj režiséra s rakovinou. Take it or leave it. ()
Tři mimořádně osobní výpovědi režiséra Nanniho Morettiho, přecházející mezi vyznáním a zpovědí, jiskří - a žel i hasnou - svou autenticitou. Jakkoliv jsou Morettiho projížďky městem okouzlující - a to nejen pro půvab zachycených reálií, ale i pro vtipné a lehce sebeironické komentáře a výstupy, trochu připomínající sladkobolné reflexe a konfese Woodyho Allena - a vtipem oplývá i jeho „ostrovní“ epizoda, přišlo mi, že všemu podávanému chybí odstup a zvrhává se to v banalitu. Přes ni sice i některé silné scény skutečně vynikly (například návštěva památného místa zavraždění Pasoliniho v Ostii), přes ni - a ovšem také pro ni: z celku totiž vystupují i proto, že vše ostatní převažují a upozaďují je, což je škoda, protože táž naléhavost je i v celé oné klaunské ekvilibristice muže na mopedu toužícího tančit. Aby to ale film opravdu znázornil, měl bych především Morettiho zahrát někdo zcela jiný. Uznávám, že v poslední kapitole sice jeho civilnost (zvlášť v úvodních záběrech z chemoterapie „dokumentárně“ snímaných) přestává jeho autoportrét deformovat, ale to je spíše silnějším soustředěním na vyprávění, pro něž „ego“ bledne v „egeo“. Jinde (a to většinou) se však čtenáři otevírá opravdu jen deníček, nikoliv deník… ()
Hodně divný film, u kterého platí (ač podobné fráze nerad používám), že se nedá popsat, ale člověk ho musí vidět, a pak si udělat obrázek sám. Je tvořen zvláštní mozaikovitou formou, takže je zábavně nevyzpytatelný, nikdy není jasné, kam to Moretti střihne. Bravurně střídá momenty komické (nádherná 2. část), poetické (1.), ba dokonce i tragické (3.), ovšem bez zničujícího patosu a sentimentu, s neustálým ironickým nadhledem. Není to pro mě film na 100%, ale upřímností a bizarní atmosférou si mě získal. Moc mě bavilo se na něj dívat. ()
Nemám podobné filmy moc rád, protože mám většinou pocit, že vlastně nemají tvůrci co sdělit. Ale v tomhle případě se mi pojetí líbilo. Celkově to bylo takové přímé a přitom odlehčené, Nanni na vás nic nehrne, ale jede si v tempu normálního života a přitom zvládá sdělit celkem drsné pravdy. Příjemné pokoukání. ()
ocenenia : MFF Cannes 1994 - Najlepšia réžia (Nanni Moretti) ()
"Nikdy nepozeráš televíziu?" "Televíziu nepozerám 30 rokov." Svojrázne dielo (všetky tie žánre radšej ani vymenúvať nebudem) pozostávajúce z troch kapitol, ktoré sa dostalo medzi 1001 filmov, ktoré musíte vidieť, než umriete. Dlho som nevedel, čo si mám o ňom myslieť. V prvej kapitole Nanni Moretti jazdí po meste na svojej Vespe, oslovuje neznámych ľudí a tak trochu zo seba robí debilka ("You just have to be calm, he's little bit off."). Alebo lepšie povedané, hrá sa na Woodyho Allena. Potom zase kriticky komentuje niektoré známe filmové diela, pričom sa tvári tak múdro, akoby jeho názor bol ten jediný správny. Pripadalo mi to ako taká narcistická snaha o art. Postupne ma ale film vtiahol svojou veľmi zaujímavou road-movie atmosférou podporenou výborne zvolenou hudbou. A veľmi dobrú druhú kapitolu ("O televíznom maniakovi" alebo "Hľadanie toho správneho ostrova pre tvorbu") a ešte lepšiu tretiu kapitolu ("Ako sa zbaviť svrbenia") som si už vyslovene užil. "Z tohto príbehu som sa naučil jednu alebo skôr dve veci: po prvé, že lekári vedia rozprávať, ale nevedia počúvať..." ()
Na Febiofestu 2012 jsem viděla film podruhé. Poprvé to bylo před pár lety na kurzu italštiny. Italsky bez titulků. Takže jsem nemohla samozřejmě zachytit všechny nuance Morettiho vtipu. Ale už tehdy mě film nadchl. Dnes lidé ze sálu odcházeli, vedle mě seděla moje dcera, nemocná a unavená, a nechápala mé nadšení.Škoda. ()
Všechno dobré v Morettiho filmové trojeseji jako by bylo přiotráveno autorovým narcismem. Tři, popřípadě čtyři hvězdičky si zaslouží jen pouť k povětřím ohryzávanému památníčku PPP - beze slov, jen s doprovodem perlivého klavíru Keitha Jarretta - a děti na ostrově Salina. ()
Reklama