Režie:
Vít OlmerKamera:
Ota KopřivaHudba:
Jiří StivínHrají:
Zdeněk Svěrák, Ivona Krajčovičová, Libuše Švormová, Václav Švorc, Laďka Kozderková, František Řehák, František Husák, Vladimír Durdík ml., Dana Balounová (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Pavel Hnyk (Z. Svěrák) žije v relativně poklidném a dlouholetém manželství s právničkou Alicí (L. Švormová), a to i přes to, že je jejich vztah vystavován manželově slabosti pro půvab jiných žen, což Alice jen trpně toleruje. Manželství skutečně naruší až Pavlova nová slovenská kolegyně Julka (I. Krajčovičová), jejichž čistě pracovní poměr brzy přeroste v milenecký a obrátí jeho život vzhůru nohama. Láska vniká do stárnoucího milence „jako jed“ a zhoubně působí na jeho tělo i mysl a rozleptává jeho dosavadní vztahy. Pod vlivem tohoto jedu se Pavel dostává až na okraj morální a společenské propasti… Režisér Vít Olmer označil svůj film z roku 1985 za „tragikomedii člověka dnešních dnů“. Stejnojmenný román Karla Zídka, scenáristicky zpracovaný Jiřím Justem a Vítem Olmerem, je založen na milostném vztahu stárnoucího muže k mladé ženě. Tedy vděčném námětu zpracovávaném od nepaměti, k němuž se spisovatelé, filmaři i výtvarníci neustále vracejí – ne náhodou se zde také zmíní obraz Lucase Cranacha "Zamilovaný stařec". Ústřední postavu intelektuála allenovského typu ztraceného ve společnosti, jež pro jeho přání a touhy nemá pochopení, ztvárnil brilantním civilním výkonem Zdeněk Svěrák. Jeho partnerkou, která mu namíchala a podala onen neodolatelný jed, byla slovenská herečka Ivona Krajčovičová. Právě z kontrastu českého a slovenského živlu vytěžili autoři i herci mnoho půvabných a vtipných situací. (Česká televize)
(více)Recenze (193)
Kdepak ty slovenky... . Vyborny posmutnely, tragikomicky pribeh s poetickou kamerou, verne zachycujici "ducha" doby. Slusna rezije a Tatinek Zdenek. ()
Jako jed je pravým opakem dnešní české filmové tvorby - laskavých, i při dramatických tématech pozlátkem potažených komedií pro širokou veřejnost. Díky výborné, převážně ruční, kameře, znervózňující hudbě Jiřího Stivína, neútěšně chladivého podzimu, nepopíratelné atmosféře socialismu a v neposlední řadě díky tématu filmu se Jako jed v mých očích jeví jako Vratné lahve naruby. Už dlouho jsem neplesal radostí nad tak trefně přesným vystižením vztahů mezi manželi a milenci, nad zobrazením lidských tužeb a potřeb. Výborný film, naplněný až po okraj černým humorem. ()
Ak by som mal hádať tvorcu podľa štylizácie filmu, tipoval by som Chytilovú. Pohyblivá, nekľudná, často subjektívna kamera pripomína jej Faunovo velmi pozdní odpoledne. A samozrejme aj témou. Pavel síce nie je všade zvádzajúci typ, ako Faun, naňho to proste iba tak prirodzene prišlo a dokáže v divákovi vzbudiť ako súcit, tak sympatie. Nenechajte sa príliš zlákať označením komédia, aj rozprávanie tých klasických opĺzlych staromládeneckých kecov nesie v sebe dávku trpkosti. Ale tipujem, že vtip o slonovi si nenecháte pre seba. Mimochodom táto úloha je Svěrákovi ako ušitá na mieru. ()
Okouzlující moc Svěrákova herectví, hlavně mluvenýho projevu, na mě funguje dokonale. Tenhle kousek, společně s předchozím Olmerovým filmem Co je vám, doktore? je absolutní pecka. Dokonalí herci a příběh ze života, líbí se mi i kamera, perfektně sedne hudba, prostě paráda. Je až nepochopitelný, co začal vytvářet pan režisér od druhý poloviny devadesátejch let za hrůzy. ()
Poprosil bych pány, kteří to tady mají na starost, aby odpárali zařazení mezi komedie a urychleně sem napsali, že se jedná o drama. Nic tak depresivního jsem dlouho neviděl. Ostatně, nic tak depresivního jako krize středního věku člověka potkat snad ani nemůže. Musím se vydat na plavbu proti proudu a přiznat se, že mi Zdena Svěrák do role postaršího svůdníka úplně nepasoval. Nicméně, na něj se dovedu dívat, i kdyby hrál záchodové prkýnko. Zatím nemohu posoudit, zda je snímek věrnou interpretací krize středního věku, neboť od této životní fáze jsem prozatím na míle vzdálen. Pokud by mě něco takového snad mělo potkat, tak budu u sebe stále nosit naládovanou brokovnici. Sžíravý pohled na manželství, kde už je vášeň záležitostí vzpomínek a partneři spolu zůstávají čistě ze zvyku. No jo, jenže cipísek je po ránu stále v pozoru a stačí zamrkání mladé Slovenky, aby se muž zbláznil. Opravdu nehezký pohled, kterak se Zdenda Svěrák řítil střemhlav do propasti a nebylo úplně v jeho moci směr pádu jakkoli korigovat. Rozumu může člověk přisuzovat sebevětší váhu, ale jsme stvoření jednající takřka výlučně na základě svých emocí a až následně dokážeme tato emoční rozhodnutí rozumově popsat a obhájit si je u sebe. Tento film to popsal moc hezky. Ďábelská jízda, na kterou se nedívalo vůbec hezky. [70 %] ()
Vít Olmer podľa môjho názoru nie je dobrým režisérom. Napriek tomu sa mu Jako jed podaril. Dominuje mu samozrejme precízne stvárnená postava stvárnená Zdeňkom Svěrákom, ale ani ostatné postavy príliš za ním nezostávali. Problémy krízy stredného veku v podmienkach permanentne krízového socializmu boli výstižné, Ivona Krajčovičová pôsobila príjemne cudzorodo a výsledkom bol film, u ktorého možno zabudnem na detaily, ale na celkové vyznenie určite nie. ()
Hořko sladké životní drama stárnoucího inženýra Pavla Hnyka, který má doma vskutku chytrou horákyni, ale chladnou jako hrášek, co máte nejspíš doma v mrazáku. Není divu, že vyhledává společnost jiných žen. Na svém pracovišti je za hvězdu se slibnou budoucností, než se objeví nová kolegyně, mladá Julie, která mu na stará kolena naprosto poplete hlavu. V podstatě jde o příběh ze života, který mnohé zasáhne a snadno se vžijí do postavy Pavla Hnyka, kterou tak úžasně ztvárnil Zdeněk Svěrák, když byl ještě v dobré formě, a když mu to ještě šlo takříkajíc samo. To vše pod taktovkou Víta Olmera, jehož rukopis je dobře čitelný. K tomu skvělý výběr hudby. Jen kdyby té komedie bylo trochu víc, než toho smutku, který ve vás snímek zachová. Pak by byl zcela úžasný. 75% ()
„Výborná věc je to, tenhleten hasák!“ No tenhle snímek mi přijde výborný neméně. :) Už Co je vám, doktore? mě nedávno opakovaně přesvědčilo, že Vít Olmer byl minimálně někdy v půlce 80. let velmi schopným režisérem a Zdeněk Svěrák mnohem zajímavějším hercem, než se na první pohled může zdát. Jako jed jsem si užil snad ještě o něco víc, než jejich předchozí spolupráci. Celý film doprovází velmi sugestivní dynamická kamera, která mě svými nejrůznějšími nájezdy či záběry snímanými často i z pohledu hlavní postavy okamžitě vtáhla do dění a vytvářela ve mě od počátku jistý neklid, který se pocitově dokázal přiblížit neklidu prožívaného Svěrákovou postavou uprostřed dvojité krizy vlastního života a v pozadí pomalu upadajícího socialismu. Ani nechci vědět, jak na mě bude tenhle film působit, až za nějaký ten čas trochu zestárnu, když už teď mě uměl zasáhnout tak, že jsem celý den ještě po zhlédnutí na něj pravidelně zpětně musel myslet. Nadčasový příběh ze života zoufalého padesátníka, který podlehne vášnivému vztahu k mladé dívce s velkým temperamentem, má sice víc úsměvných momentů či vtipných proslovů hlavní postavy, ale vnímal jsem ho daleko více jako silné (skoro až psychologické) drama, než vyloženě komedii. Mnohem víc, než smích a případný vtip, ke mě doléhal smutek, jenž slova titulní písně o posledním odjíždějícím vlaku silně podtrhují, a depresivní obraz šedivé každodenní rutiny a marasmu plného podlézajících pracovníků. Přesto mi ta deprese nepřipadá nijak přehnaná, také jí dokážou občas vyvážit i pocitově pozitivní momenty a to jiskrění mezi Svěrákem a Krajčovičovou je milé. Mimo to mě hodně potěšily i dobové záběry na nadráží v mých studijních Košicích. K mé spokojenosti jde o film skvěle napsaný, zahraný, s působivým vyzněním, navíc natočený (i sestříhaný) s výraznou dávkou invence a bez hluchých míst. [90%] ()
Komedie podstatně vážnější než předchozí Co je vám, doktore? Dobře napsané i zahrané a navíc nápaditě realizované. Nejlepší film Víta Olmera vůbec. ()
Neskutečně hořký pohled na téměř sebedestruktivní cestu zamilovaného skoropadesátníka, kterého naplno zasáhla krize středního věku a pocit promarněného života, mě po letech, kdy jsem ho považoval za spíš průměrný, nečekaně zasáhl svou tíživou věrohodností. Postraralo se o to syrové podání, výborné vykreslení doby, nadčasový příběh, vynikající místy až neskutečně skutečný Zdeněk Svěrák a možná také čas, který mě za těch dvacet let, co jsem to viděl naposledy, dotlačil o notný kus blíž věku hlavní postavy. ()
Inu, pokud jde o náhle se objevivšího, nota bene mladšího partnera(-ku), člověk snadno zblbne a nemusí se to týkat jen padesátníka chytajícího druhou mízu. Jak výstižné uměl kdysi Vít Olmer točit filmy! ()
Světlý bod režijní filmografie Víta Olmera. I tady platí, že tu byl Olmer jen do počtu. Kvality filmu tví především v herectví Zdeňka Svěráka, v dobře napsaném scénáři a v zajímavě pojaté kameře. Taky nesmím nezmínit skvělou hudbu Jiřího Stivína, která mi vždycky zní v uších ještě hodně dlouho a skutečně kongeniálně film podbarvuje nesmírně intenzivní atmosférou. Zajímavé komentáře: Legas, consuela1, Piškotka, brooklyn73, sportovec, anais ()
Hezký film. Jeden z nejlepších Víta Olmera. Děj je pojednán vážněji než jeho předchozí spolupráce se Svěrákem "Co je vám, doktore?", ale příběh je velice podobný. Muž lapený v nezajímavém manželském vztahu začne hledat cestu ven. Film překvapí zajímavým střihem a slušnými hereckými výkony. Atmosféra na hrdinově pracvišti, když začne zanedbávat úkoly je popsána víc než dobře. Stejně tak funguje postava manželky, která se snaží hroutící se vztah zachránit za každou cenu. Olmer vykresluje postavy skutečné, tak jak by se opravdu chovaly. Realističnosti dosahuje zajímavým prolínáním se jednotlivých scén. Kdepak je ta kreativita dnes, pane Olmere? ()
"Běžte, běžte... do prdele i z Hnědousama." Takový až nepříjemně smutný film. Částečně tou dobou, částečně věkovým rozpoložením hlavních hrdinů. Vnímám ho jako nedílnou součást, prakticky protiklad Olmerova o rok staršího filmu "Co je vám, doktore?", kdy ten starší je pozitiv a Jako jed negativ v podstatě jedné a té samé věci. Co je vám, doktore je svým způsobem veselý a končí pozitivně, Jako jed je veskrze smutný a končí negativně. Dvě stránky jedné věci. Jinak výborná hudba. ()
Vít Olmer už nejspíš bohužel nikdy nic nenatočí, ale i tak, když pominu výtečný Bony a klid, nesmazatelně se zapsal do dějin československé kinematografie touto vynikající (absurdní) tragikomedií. Pavel obklopený ženami v soukromém a profesním životě potká v kritickém věku mladou energickou Slovenku. Taková konstelace nemůže nikdy nudit, vytváří dostatek prostoru pro humor, situační komiku a skvělé hlášky. Současně film vykresluje absurdnost tehdejší společnosti, takže bych se nedivil, kdyby nebyl zakázaný nebo cenzurovaný, i když na sklonku let osmdesátých už taková přísnost nejspíš nepanovala. Klidně bych se vydržel bavit a smát o půl hodinu déle. ()
Až budu starší dám tomu určitě více hvězd;) ()
No, od Olmera se mi rozhodně víc líbilo Strašidlo Cantervilské, ale co vím určitě, že Zdeněk Svěrák dokáže být tak sucho- suše- sucharisticky- unylý až dostane diváka do nudného hereckého transu. Ten film je zkrátka až příliš...suchý. ()
Tam kde je ráj, tam je had, je jako jed a umí lhát, zuby skrývá, nesyčí, zpívá řečí slavičí. ()
Po roce přichází Olmer znovu se starým Svěrákem a mladou Krajčovičovou. Opět „zamilovaný stařec“. Opět se od začátku střetává povrchní černobílost a polopatismus s podpovrchovou symbolikou, tentokrát ještě vyostřeněji. Zase totéž, jenže tentokrát je všechno jinak. Tak především: žádné roztomilosti; nejedná se o komedii, nýbrž o komickou tragedii. Výchozí situace i zápletka je podobná: Svěrák i zde pod pantoflem nechutně „emancipované“, vzdělané (arci onoho omezeneckého druhu technicko-specializované vzdělanosti) nehezké (nehezkou být chtějící) studené ne-ženy prestižního povolání; zpod kteréhož pantofle revoltuje do nečekaného vztahu s krásnou archetypální mladicí, s níž se spojuje „hezké životní prostředí“. I zde intriky na pracovišti (tentokrát na jeho), i zde zatajený prodej automobilu (trucpodnik?). Řeklo by se tedy, že můžeme vědět něco o Olmerových koplexech a škemralském postoji k životu, obzvláště když naivní fauly vůči obecnému statutu „stárnoucí uvážlivá manželka“ jsou zde ještě direktnější. Paní JUDr. je nám představena vskutku jako frigidní stvůra („ty ses nepřezul?“), nejstrašnější žitý sen kdejakého mužíčka, zatímco slečna koordinátorka Julka jako exotický elixír života („rozprávaj mi o pamiatkároch...“). Jenomže poměrně brzy se začíná ukazovat, že Julka představuje (nic víc a nic míň než) personifikovaný vpád faktoru N. Vpád do řádu věcí. Vpád, který je stejně osvobozující, jako ničivý. Vpád božsko-démonické síly, který je pro obyčejného smrtelníka výzvou, nadějí, ale i svodem a smrtelnou hrozbou, přičemž milenecký vztah zde musíme vnímat pouze jako podobenství. Tak se ještě silněji než v Co je vám doktore ukazuje, že stará manželka je zosobněním civilizace: tam měla funkci ničitelského pokroku vědecko-technického řízení, zde společenského řádu, sociální kontroly a hierarchizace neživé moci. Všimněme si při tom, jak obě manželky, byť jsou shodně pojaty především coby nositelky extrémně silného frustračního potenciálu ve vztahu k svému nebohému svěráčkovi, se ve svých postojích a ambicích podstatně liší: kdežto vědkyně je průbojná a ambiciózní, bezdětná a děti mít nechtějící, právnička je usedlou myší bachařsky střežící manželovo zdraví, razantně zažehnávjící jakékoli možné vzruchy života, matka, která splnila svou povinnost vyvedením dvou mláďat. Není náhodou, že tamta je černovlasá, kdežto tato bledovlasá, kterýžto rozdíl má ještě větší význam u jejich protivnic, totiž u Krajčovičové: tam andělská blondýnka, s níž chce Svěrák čelit silám rozkladu a zkázy, zde živočišná bruneta, která naopak rozvrat přináší; ale rozvrat čeho, to už bylo výše naznačeno a nyní bude vyloženo: jde o ten zatuchlý společensko-hierarchický bordel reprezentovaný zde podnikem, v němž Svěrák pracuje. Píšu „v němž“, nikoli „pro nějž“, neboť ačkoli se zde jistá kvazikonkurenčnost trhu objevuje, jsme přece jen v social-ismu, díky čemuž nám pracoviště poskytuje nejen obecný obrázek vládnoucí společenské formace, nýbrž ho lze také chápat docela jako buňku ztuhlosti poměrů, v nichž je jedinec vždy uvězněn. Obrázek je to tristní, ačkoli jeho malba nepostrádá půvabu, namnoze také díky technice Olmerovy práce (kamera, střih), ovšem i díky kulise starého pražského dvorového domu. Co se zde tak půvabně maluje? Za prvé bordel socialismu: viz stav kanceláří, viz hlavně obludnou skládku na dvoře, nad nímž po pavlačích putují pracovníci sem a tam; viz, o jaký konkrétní pracovní problém jde a co se při něm od začátku děje. Za druhé vězení socialismu: viz týž dům, pavlače, okna, šeď. Viz jídelnu se stolem pro soudruha ředitele. Ne, nepodezírám Olmera z nějaké odvážné kritiky systému, ačkoli upřít mu ji nelze. Jde tu o víc: právě tehdejší socialismus coby (neměnný) společenský řád je ideálním vzorem obecné faktičnosti vězení společenských struktur, v níž je jednomu dáno žít pod vládou (pod)průměru. To právě zosobňuje JUDr. manželka (doplněna starou milenkou coby výrazem „uspokojování tělesných i duchovních potřeb našich občanů“). A do toho vpadává Julka, kterou ani nenapadne, aby „v práci“ pracovala (proč by to taky dělala), raději popíjí víno. (Dále se spoilery) Julka, která si jakoby nic sedá k ředitelovu stolu a jejíž vášnivé zásvětní poselství zloby zřetelně slyšíme v „tak na akého frasa sú tu potom tie inventárne čísla!“. Julka, která, coby historicky reálná bytost, je v Praze Slovenkou: lehce exotický, půvabně živelný a spontánní prvek (snad v nás samých coby Čechoslovácích?), zároveň však poloviční Cikánkou: temná stránka onoho spontánního živlu, prvek vrtkavosti, anarchie, ale též nepřátelství k řádu odcizených konvencí (ovšem: za poloviční Cikánku ji má místní lůza). A tato komplexní zásvětní bytost okamžitě vyjíždí po Svěrákovi, který se takto stává „miláčkem bohů“. On, stále více podmaňován a zamilován, místo aby rozvrátil stávající řád projevující se jako neřád a sebeosvoboditelským gestem nastolil řád pravý (což je výsadou héróů), začíná se rozvracet sám. Zamilován do božské síly nevidí přes její úsměv její moc, nevidí odvrácenou stranu její suverenity. Místo aby začal jednat, začíná rozhazovat majetek, zanedbávat práci, trhat všechny vazby, pálit mosty. Zamilovaný stařec si myslí, že nastal den jeho vysvobození a všechno se hroutí. Všechny síly světa se, běsníce, spikávají proti němu ve snaze nasadit mu znovu pouta (manželka s milenkou) a svrhnout ho s jeho místa (ředitel, kolegové, podřízení). V okamžiku, kdy jsou všechny mosty spáleny, božstvo se vzdaluje. Následky výletu do Košic jsou pak skvělým vyvrcholením – cestou na domovské území oné bytosti, při níž dochází k nejblaženějšímu spojení, dokonává svou zkázu. V téže chvíli ona už začíná odvracet svou tvář. Smrtelník poznává, že si zahrával s něčím, na co nemá. Že není-li svoboda pojata jako sebeúkol, nýbrž jako pamlsek, mění se její anděl v démona. Ve společenské hierarchii padá Svěrák z vyššího patra dvorového domu kamsi do příuličního suterénu, doma se pak dostává pod kuratelu jako nesvéprávný jedinec. „A teď se jdi přezout.“ Ale ještě i v této katastrofě se anděl-démon ozývá (telefonát) – naděje? „Nejsem tady a nebudu“. Směšné je, že teprve tímto obranným odmítavým gestem smrtelník prohrává vše; marně ji opět vyhledá (srovnej, kdy řekla Julka na přivítanou „servus“ svému manželovi a kdy to říká Svěrákovi), teď už nemá šanci. V témže okamžiku vidíme, že vše naopak zpět získává: starostlivá manželka, chřestíc zlatem, zvěstuje možnost vrátit se do původní funkce. Jenomže na začátku to byl relativně autonomní, v práci suverénně jednající člověk (nezapomínejme ovšem, že pouze zdánlivě: pravou podstatu stavu věcí metaforicky ozřejmuje jeho manželství), kdežto nyní je z něj třesoucí se troska, teď teprve opravdu vězněm a otrokem, na čemž nic nemění, že dokonce získal právo na raní kávu: „když na ni máš chuť...“ Pro zjednodušený popis celé té tragédie se mi vnucují páry dynamis – energeia nebo apolónské – dionýské, ale nic z toho nesedí. Způsob, jakým tento film z obecně známé a běžně potkatelné „čardášovské princeznovosti“ preparuje jistý polobožský princip, je famózní. Svěrák při setkání s životní energií (na které zřejmě celý život čekal) neučiní ji svou mocí, nýbrž se jí vydává na pospas a je roztrhán. Při srovnání výsledku obou příběhů má zajisté váhu i to, že zatímco v Co je vám doktore vyvíjí Svěrák cílevědomou leč cudně zdrženlivou vztahovou aktivitu k pasivní, čekající bytosti, zde naopak její (a sice živelná a direktní) aktivita směřuje k němu, jenž jí bezhlavě propadne. /// Opakované zhlédnutí prokazuje, jak je celý postup filmu ve všech jeho dějových a významových ohledech od samého začátku cílevědomý a v každém detailu rozpracovaný – např. v první čtvrthodině, v níž napoprvé ještě nemůžeme tušit, kam to všechno povede, je už obsažen celý záměr díla (upozorňuji jen namátkou na rozhovor při úplatku, kterýžto obnos by se mu pak jistě hodil, a na dialog na skříni: „nepomohl byste mi dolů?“). Olmer skvěle líčí celý ten pozvolný postup, nejen v popisu kumulujících se událostí, ale i šikovnými prostřihy, zvláště těmi, v nichž jednotlivé tváře (obvykle Julka) „komentují“, co se zrovna děje. Husákovu postavu stojí za to sledovat, kdykoli se objeví. To vše se odehrává (po Co je vám doktore lze říci, že typicky olmerovsky) na pozadí otřesného panelákového neživotního prostředí, i zde v konfrontaci s chalupářským venkovem, kam autor zasazuje záhadnou postavu starce vezoucího oheň. Tady se ještě musím zmínit o automobilu: v obou filmech se ho Svěrák zbavuje, v obou za zády manželky; zřejmě touží vystoupit z provozu, vzdát se mobility; zde ho sice prodává pro potřebu peněz, ale až poté, co jej bezděky podpálil. Jest si však také všimnout, na co při tom myslel; požár motoru totiž naznačuje, že Svěrák právě podpálil svůj spořádaný život. Pikantní je, že tento skrytě velkolepý příběh připouští jak podaný výklad diváka libujícího si v mythologii, tak výklad příznivců spikleneckých theorií: mnohé totiž nasvědčuje tomu, že Julka mohla být nasazenou špiónkou košické konkurence (v rámci „socialistického soutěžení“). Autorský výklad nicméně je nejspíš obsažen v doprovodné písni, která ho však žel příliš neobjasňuje. Ostatně tato píseň, tak bizarně dobová, je prostě úlet. Úvodní slova „poslední vlak odjíždí“ jsou sice příhodná, ale představa vlaku bodajícího jehlu do hýždí poněkud rozptyluje pozornost; verš „a pořád mám v patách blůs“, ach jo, prostě zlatý vosumdesátý. Celkově rušivý až směšný zářez; kdyby zazněla jednou někde jakoby náhodou z rádia, neměl bych námitek. Jinak Stivínova hudba dobrá, ale nejsem přesvědčen o tom, že by filmu pomohla (naprosto chápu PollyJean), jakkoli na svých místech příhodně „vytváří atmosféru“; povedla se stivínovsky pojatá „Osudová“, v různých fázích filmu různými svými částmi komentující aktuální dění. Podobně jako u Chytilové Hry o jablko si teprve v průběhu všímám, že jde o lepší film, než se zdá a také teprve napodruhé mě zcela přesvědčuje o svých kvalitách; u Jako jed jsem však byl nucen více popstit uzdu fantazii pro náležitý výklad, jakkoli mi jde film sám na ruku mimořádným smyslem pro hologramické detaily, z nichž je prakticky celý vybudován. Komentáře: ilemas (!), Oskeruše (!), nmafan, Legas. () (méně) (více)