Režie:
Sam MendesKamera:
Roger DeakinsHudba:
Thomas NewmanHrají:
Dean-Charles Chapman, George MacKay, Daniel Mays, Colin Firth, Pip Carter, Josef Davies, Billy Postlethwaite, Andrew Scott, Spike Leighton, Robert Maaser (více)VOD (2)
Obsahy(2)
Držitel Oscara® Sam Mendes, režisér bondovek Skyfall, Spectre a filmu Americká krása, natočil jedinečný epický příběh z první světové války. Na sklonku jednoho z největších válečných konfliktů všech dob dostali dva mladí britští vojáci Schofield (George MacKay) a Blake (Dean-Charles Chapman) zdánlivě nesplnitelný úkol. V nervy drásajícím závodě s časem musí zdolat nepřátelské území a doručit zprávu, která má zabránit smrtícímu útoku na stovky vojáků - mezi ohroženými je i Blakeův bratr. (Vertical Entertainment)
(více)Videa (14)
Recenze (1 031)
Kolega gudaulin použil termín zážitková kinematografie, což je naprosto výstižný termín. Dokonce jde o tak zážitkový film, že sledování filmu není pocitově bezpečné... - jdete totiž s oběma vojáčky přes výmoly, hromady mrtvol, přes opuštěné zákopy, přes opuštěný statek i rozbombardované město, cítíte únavu, obavy, smrad rozkládajících se kdysilidí, prostě zážitek skoro jako ve skutečnosti. Fenomenálně natočeno. Případnou nereálnost situací či historickou nevěrohodnost ponechávám orgánům činným v historickém bádání. Moje vědomosti o 1SV se rovnají středně pozornému studentovi střední školy, kterého sice děják baví, ale snaží se hasit zapalující se lejtka... každopádně jméno George MacKay si poznamenávám do notýsku, protože tomuhle herci věštím slibnou budoucnost. Jeho výkon byl přesně podle mého gusta, nepřehrával, ale vdechnul své postavě správné emoce. Závěrečný song v lese mě přikurtoval do sedačky. A shledání s bratrem kamaráda bylo emočně silné. Jestli má film předat divákovi nějaké poselství skrze obraz a zvuk, tady se to povedlo na výbornou a nějaké logické (asi)díry mě nechávají zcela klidným. ()
Zážitek to je, ale byl by „podstatně“ intenzivnější, kdyby Sam Mendes víc myslel na diváka a méně na poklepání po ramenou. Ano, předlouhé scény bez střihu jsou moc fajn, ale silný dojem navodí v nekonečných zákopech, jakmile ovšem hoši vylezou ven, trochu to ztrácí smysl a hlavně osobitost. Symbolem první světové války jsou právě zákopy plné bláta a hnijících mrtvol i zátarasy z ostnatých drátů. Přes ně se musejí dostat dva mladí britští vojáci, kteří právě zahájili závod s časem, který rozhodne o životě nespočtu jiných mužů. Mendes poctivě střídá žánry a už nejednou dokázal, jak dokonale umí pracovat s příběhem a herci (Americká krása, Nouzový východ) i se samotnou formou (Mariňák). Jím tentokrát zvolený postup ovšem snímku krapet bere tempo a rytmus. A někde v polovině stopáže ztrácí (což mrzí nejvíc) emocionální kontakt s divákem. 75% ()
Okázalé oblbování diváka, kterému to vůbec nežeru. Celková výprava a náročná práce, která je vidět na autenticitě jednotlivých kulis a stovkách komparzistů, jejichž pohyb musel Mendes detailně promýšlet, si bezpochyby zaslouží poplácání po rameni. Zároveň by ale mělo následovat výchovné pokárání, neboť s odhlédnutím od vizuální podoby filmu zůstává při sledování nekonečných kamerových jízd dojem, že režisér opravdu jen postával za kamerou a plácal se po ramenou za vlastní vizionářství, přičemž zapomněl, jestli celá ta exhibice vlastně dává smysl a má své neotřesitelné opodstatnění. Onen dlouhý záběr má čistě sledující charakter. To znamená, že pohyb kamery je aktivizován a řízen pohybem postav, od nichž se celou dobu neodchyluje a dýchá jim na záda, popřípadě je párkrát obkrouží a nechá je obejít některou překážku z druhé strany, aby mohl proběhnout neviditelný střih a skrytá návaznost. Taková inscenace dá samozřejmě mnoho práce a podporuje subjektivní prožívání válečných hrůz, ale už po pár minutách jsem si začal říkat 'A to je všechno?'. Deakins během celé své tvorby uchvacoval okázalými úhly a pozicemi kamery v perfektní souhře se sytým nasvícením a vždy dokázal vzbudit dojem, že právě kamera film řídí, v tomto případě ho ovšem s velkou pravděpodobností po většinu času zastupoval mladší asistent, který utíkal před nebo za postavami, a celkový pohyb před kamerou vyznívá po chvíli únavně a nevynalézavě. Často až do takové míry, že zábavnější než sledovat poslušně sledující záběr je dávat pozor na to, kdy se asi střihlo - a byť se tenhle proces relativně daří zakrývat na úrovni vnímání samotného střihu, nešťastně se to podepisuje opět na pohybu postav a kamery, když se nové překážky a lidští protagonisté zjevují s povinnou vypočítavostí, která často nepodporuje vývoj syžetu. A právě logické odvíjení syžetu a jeho časoprostorových vztahů je dalším pochybně vyřešeným prvkem. Kontinuální záběr a ryze subjektivní charakter výpravy znemožňují odsun některých nepodstatných úseků do fabule, což je jistě účel, neboť poslové jsou v časovém presu a každá vteřina má být důležitá, ale rozvrací se tím vnitřní uspořádání světa a jeho logika. Když například dostanou hlavní hrdinové své důležité poslání, při jejich následném rozhovoru je zmíněno, že k místu doručení to pěšky trvá minimálně šest hodin - jak je tedy možné, že se tam nakonec stihne doplazit, doklopýtat a doběhnout v času projekce (plus jediný viditelný střih, kdy hrdina omdlí a vzbudí se po jisté prodlevě)? A osobně jsem nechápal, proč se vyprávění ve druhé polovině místy zbytečně zastavuje (vážně musí být v každém válečném filmu scéna s nevinnou vystrašenou civilistkou a malým děťátkem?) a proč činí hrdina některá hloupá rozhodnutí, jimiž úplně zbytečně riskuje (scéna s opilým Němcem). Abych celému konceptu jen nekřivdil, jisté dramatické momenty fungují velmi dobře a diváka vyloženě praští do hlavy a sekvence v hořícím městě je audiovizuálně dokonalá, přesně ve stylu zlatého Deakinsova a Mendesova rukopisu ze závěru Skyfall. Je však opět nasnadě namítnout, že prolínání záměrně naturalistických scén ve znamení minimalistického vedení pozornosti s epickými a baladickými výjevy jako od Tarkovskyho se poněkud vylučuje - když už se rozhodlo pro absenci střihu za účelem větší autenticity, proč se rovnou nejelo i bez hudby, která je sice krásná, ale diváka z kýženého transu spíše vytrhává? ___ Ten film je navzdory své mediální bublině a šílené touze být přelomový pouze rádoby efektním a zdlouhavým kroužením v prostoru, nežli efektivně vystavěným dramatem, jehož koncept by dokázal obhájit a vyplnit existenci slabého příběhu s očekávaným završením. Na jednu stranu jsem se ujistil, že i bez střihu lze šponovat napětí, ale dominující zjištění je určitě to, že vedení pozornosti nekonečným sledováním dvou postav i v sebelepších produkčních a technických podmínkách po čase selhává a že střih je k udržení soudržného fikčního světa a logiky vyprávění zkrátka potřeba, pokud filmař nemá ohromně vizionářskou působnost - a tu 1917 zkrátka nemá, ačkoli ji mnoho lidí slepě vyzdvihuje. 55% () (méně) (více)
Progresivnější divák, kterého otravuje průměrnost a nezanícenost pro věc, by za normálních okolností jistě ocenil režisérovu snahu o ohýbání žánrových konvencí, avšak v případě Mendesova 1917 rozhodně nemůžeme hovořit o promyšlené inovaci. Jakožto zdejší hororový expert si netroufám fušovat do řemesla odborníkům na válečný film, ale přesto si dovolím tvrdit, že 1917 jako válečný film jednoduše neobstojí. Úkolem režiséra bylo, aby se pokusil o evokaci válečného traumatu a přenesl na nás náladu panující na frontě a vojenského života vůbec. Když však sleduji Deakinsovu poetickou kameru založenou na širokoúhlém záběrování a ladném proplouvání bitevním prostorem, tak si říkám, co vlastně bylo Mendesovým skutečným cílem? Proč se snaží navodit dojem, že se celý snímek odvíjí v jediném nepřetržitém záběru kamery, když tuto iluzi každý zkušenější divák nepochybně prohlédne během několika minut? Mám pocit, že Mendesovi nezáleželo na objektivní kvalitě snímku, ale především na tom, aby zapůsobil na akademiky, kteří budou rozhodovat o přiklepnutí Oscara, a vzhledem k tomu nemám jinou možnost, než této vykalkulované exhibici udělit odpad. ()
Technická stránka dechberoucí, logicky děravé a ve vztahu k historickým reáliím ne příliš věrohodné. Přesto hodnotím vysoko, zážitek je to silný, i když opět, spoléhající především na technické provedení. Nejlepší je první třetina a závěr, prostředek ve městě a s ženou a dítětem sice sám o sobě špatný není, nehodí se ale ke zbytku a upřímně řečeno se nehodí do roku 1917, je to trochu umělá snaha tvůrců dostat do filmu další emočně vypjatou scénu a zužitkovat to mléko. George MacKay si rozhodně zaslouží pochavu za nepochybně i fyzicky náročné natáčení. ()
Galerie (63)
Zajímavosti (36)
- Jeden z komparzistov povedal: „Nemôžem si pomôcť, ale musím sa smiať poslednej scéne so stromom. Asi 100 komparzistov použilo tento strom na močenie, pretože toalety boli veľmi ďaleko. Netušili sme, že posledná scéna s hlavným herecom sa uskutoční práve pod ním!“ (zajo91)
- Ústup nemeckých síl zobrazených vo filme bol súčasťou skutočnej udalosti zvanej Operácia Alberich. To bol taktický nemecký ústup k starej Hindenburgovej línii, kde sa dalo ľahšie brániť. Dátum, ktorý film poskytuje, je však omylom, pretože Operácia Alberich sa uskutočnila od 9. februára do 20. marca 1917. Skutočná je devastácia a nástrahy, ktoré nemecké sily zanechali pri ústupe. (zajo91)
- Při závěrečném útoku Britové nepoužívají artilerii, vidíme pouze občasný dopad německého granátu mezi útočníky. To je v rozporu s dobovou taktikou, kdy každý útok na nepřátelské pozice kryla tzv. creeping barrage – kanonáda, která nutila obránce zůstat v krytu a nereagovat na útočící pěchotu. Např. při bitvě u Passchendaele (později v roce 1917) kryla britský postup palba ze 3000 děl současně. 75% padlých během první světové války zabila artilerie. (Trym)
Reklama