Režie:
Otto PremingerScénář:
Wendell MayesKamera:
Sam LeavittHudba:
Duke EllingtonHrají:
James Stewart, Lee Remick, Ben Gazzara, Arthur O'Connell, Eve Arden, Kathryn Grant, George C. Scott, Orson Bean, Russ Brown, Murray Hamilton, Duke Ellington (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Film líčí případ pomstěného znásilnění. Jeho hrdinou je venkovský advokát Paul Biegler, který převezme obhajobu poručíka Maniona, obviněného z vraždy muže, který znásilnil jeho vyzývavou ženu Lauru. (oficiální text distributora)
Videa (1)
Recenze (111)
Těžko hodnotit. Jak již bylo řečeno, film je to nesmírně ukecaný a rozvleklý, za sebe bych dodal, že mě mírně zklamal tak nějak narychlo uplácaný závěr bez konkrétní pointy. Slovní přestřelky jsou plné jazykových nuancí a pentliček, takže se vyplatí sehnat si verzi s opravdu dobrým překladem. Jamese Stewarta a George C. Scotta si s každým dalším filmem vážím víc a víc, tady se skutečně dokonale doplňují. Buď jak buď, rozhodně je to jedno z nejlepších soudních dramat, jaké jsem kdy viděl. ()
Soudní drama, které jde zcela proti konvencím žánru. Budu li mírně spoilovat, tak na Anatomy of a Murder je fasciunjící ta nejistota na konci, jak to vlastně bylo. Neslyšíme standardní holywoodské scény s patetickými proslovy na závěr, nečekanými zvraty, či divácké zadostiučinění (například dopadlo to špatně, ale divák zná narozdíl od postav pravdu). Tohle je hra, ve které klamou všikchni, aby dosáhli svého cíle. Jen to nikdy není řečeno, natož vysvětleno. Z určitého pohedu tak můžeme fandit i obžalobě, která má na začátku jednoznačný případ úmyslného zabití, ale lstivý James Stewart jim to zcela naruší. ()
Film je komplementární k Dvanácti rozhněvaným mužům (DRM) a tvoří s tímto snímkem logický a ucelený komplet, který bere dech. Anatomie vraždy vznikla o dva roky později a na DRM průběžně odkazuje různými výstavbovými technikami, od vývoje a skladby syžetu po práci s kamerou a znejisťování logických myšlenkových postupů – a těsně před závěrem k nim navíc přiznaně a otevřeně vede spojnici replikou „starouše Parnella“. Film Dvanáct rozhněvaných mužů důsledně odkryl základní lidskou nevybavenost zajistit si objektivní (jedinou možnou, pravdivou) rekonstrukci minulosti – předvedl, že nic takového v plynutí času vůbec neexistuje. Minulost vždy re-konstruujeme, naše podmínky a nástroje se člověk od člověka liší, a na čem se shodneme, je věc aktuální akcidence, nikoli odkrytí „toho, co se skutečně stalo“. „To, co se skutečně stalo“, není, nemáme k tomu přístup, nikdy jsme neměli, je to vymyšlený konstrukt na uklidnění a nasměrování mas. Minulost neexistuje, vytváříme ji (což nijak neumenšuje naši zodpovědnost), znovu a znovu, a na základě svých výtvorů i soudíme, odsuzujeme, zajišťujeme si nové podmínky pro nový vývoj a pokračování existence, vytváření budoucnosti. Snímek DRM nechává diváka, aby zažil a uvědomil si tuto absolutní existenční a názorovou neukotvenost celé konstituované lidské společnosti v plynulém toku času. Ani společnost se nebude mít o co opřít, pokud se rozhodne své procesy vnímání a vyhodnocování vjemů, své metody reflexe a postupy myšlení podrobit pečlivé revizi. Anatomie vraždy pak na toto zjištění logicky navazuje a zcela v řádu věcí s ním osvobozeně od objektivity pracuje – je ironičtější, veselejší a lehkovážnější, má větší nadhled – to platí o filmu samotném i o všech jeho postavách. Děj se na rozdíl od snímku DRM přenáší z uzavřené místnosti, kde o podstatě naší reality rokuje porota, zpátky do soudní síně a nechává tentokrát diváka zažít, jak to vypadá, když všichni zainteresovaní (obhajoba, obžaloba, sám soudce, žalovaný, jeho žena a dokonce i zastřelený muž) dobře vědí či intuitivně chápou, že minulost a z ní plynoucí kauzalita je čistě otázka výkladu a aktuální situace. Přestože je zřejmé, že soudní proces je vážný (tj. bude mít reálný dopad, jasné důsledky), je zároveň evidentní, že inteligentní vtipkování soudce ani právníků nemůže jeho průběh ohrozit – neexistuje totiž jediný správný průběh – stejně jako předem neexistuje jediný správný výsledek. Vražda není součástí filmu a divák se stává sám spolutvůrcem reality, v níž je jednání obžalovaného omluvitelné, nebo ne (vinen-nevinen se tu už vůbec neřeší). Velice silné na celém snímku je, že se žádná z postav nesnaží lhát, být k sobě neupřímná nebo manipulovat s fakty: každý ze své pozice v podstatě upřímně specificky, zodpovědně a naplno pracuje s logickými možnostmi, jež se v každém novém kole nově otevírají. Výkony všech herců jsou dokonale vyvážené (i to je společné se snímkem DRM a pro to, aby oba filmy úspěšně sdělily, co chtějí, je to navíc naprosto nutné) a je radost tento koncert hereckých schopností i logických kliček a lopingů sledovat – na rozdíl od existenciální tísně DRM zde již s pocitem žonglérské a eskamotérské lehkosti, byť tato nijak neznamená nezodpovědnost. () (méně) (více)
Precizní. Po celou - úctyhodnou stopáž se divák nenudí, ač lehké zkrácení by filmu velice pomohlo. Skvělé herecké výkony, scénář i režie. Lahůdka, a po 12 rozhněvaných mužích nejlepší drama z prostředí soudu, jaké jsem prozatím viděl. K dokonalosti chyběla snad pouze nějaká ta silná scéna (ne, že by se několik vyhrocených nenašlo, nemají však takový emocionální náboj jako v 12).85% ()
Co je, proboha!!!, na tomhle filmu mysteriózní. Autor obsahu nechť si laskavě přečte význam ve slovníku cizích slov!!! Jinak jde o film průměrný, snadno odtušitelný a nijak zvlášť nevyčnívající z průměru soudních dramat. Za sebe musím říct, že jsem viděl mnohem přesvědčivější představitele žánru, ale i mnohem debilnější. Takže průměr, lepší průměr... ()
Galerie (56)
Zajímavosti (17)
- V roce 2012 byl film zařazen do Národního filmového registru USA, který je součástí knihovny amerického Kongresu. (Snorlax)
- Film je podle knižního bestselleru z roku 1958, jehož autorem je Robert Traven, což je pseudonym michiganského soudce, který tvrdil, že příběh je smyšlený, přestože podrobnosti v románu připomínají skutečnou vraždu z roku 1952 v Michiganu. (Zetwenka)
- Slova, která popudila cenzuru, byla: znásilnění, antikoncepce, penetrace nebo sperma, a zákaz filmu byl jako vyšitý, ale distributor Columbia Pictures se obrátil na soud a ten neshledal, že by použitá slova, která jsou součástí lékařské terminologie, byla natolik závadná, aby stačila k zákazu filmu a cenzor tím překročil ústavní hranice. (Zetwenka)
Reklama