Režie:
Maria SødahlScénář:
Maria SødahlKamera:
Manuel Alberto ClaroHrají:
Andrea Bræin Hovig, Stellan Skarsgård, Elli Rhiannon Müller Osbourne, Alfred Vatne, Eirik Hallert, Steinar Klouman Hallert, Dina Enoksen Elvehaug (více)VOD (2)
Obsahy(1)
Anja a Tomas představují pár, jakých známe mnoho. Oba jsou ve středním věku, v plné síle, pevně spojeni dětmi a rodinou. Z jejich romantické lásky už po letech soužití mnoho nezbylo, žijí spíše vedle sebe než spolu a většinu energie dávají do své práce. Tomasův přístup už dokonce hraničí s workoholismem. Anja jako divadelní režisérka právě zažívá triumf díky premiéře nejnovějšího představení, když jí lékaři oznámí, že má fatální neléčitelný nádor a před sebou pouhé tři měsíce života. Do Vánoc zbývá jeden den, dětem nic říct nechce a jediný, o koho se Anja může opřít je Tomas. Anja se rozhodne být silná a bojovat. Může smrtící diagnóza dát jejich rozbitý vztah znovu dohromady nebo už mezi nimi opravdu nic nezbylo? I ve chvíli, kdy jsou vaše šance minimální, naděje vždycky existuje. (Bontonfilm)
(více)Recenze (38)
Nádej je to posledné, čo si ľudia môžu slobodne dopriať v bezvýchodiskovej situácii. Môže byť klamlivá, ale aj opojná a vrátiť život tam, kde sa stráca. Filmy o rakovine majú spoločné to, že pacient je vždy v lepšom stave, ako je bežné, dokonca zvládne aj tanec a silvestrovskú oslavu. A tak som sledoval skôr psychiku, vrátane celého okolia, a novoročné kratke rozhovory boli naozaj pekné. Otvorený koniec, ktorý väčšinou nemám rád, je v tomto filme lepším riešením, ako čokoľvek iné. Trochu ma len vyrušoval priveľký vekový rozdiel a pocit, že sa pozerám na slovenského dopravného experta Drahovského. –––– Nemusíš mě milovat jen proto, že umřu. ... My jsme nedrželi spolu, ani když nám bylo dobře. –––– Žárlila jsem na tvou práci. To byla má největší sokyně. ()
Chytlavý film na mnohokrát hrané téma. Nebyhýbám se otevřeným koncům, někdy je docela vítám, zde mi tečka na závěr chyběla. ()
Depresívna romantika nahovado! Severania dokážu urobiť z akejkoľvek témy, ktorá tu už bola nespočetne krát, neobyčajný filmový zážitok! 80% ()
Nič objavného nás síce nečaká, ale autentický civilizmus určite áno. Žiaden bucket list, pred smrťou riešite úplne iné veci a dokonca niekde v diaľke stále svieti svetielko nádeje, že ak motyka vystrelí, tak možno aj prežijete. Dôležitejšie sú ale vzťahy a to, ako ich prezentujú herci na plátne a tu niet čo vyčítať. Snáď len to, že so šiestich detí nedostane žiadne z nich dostatočný priestor, i keď to ani nebolo pri tomto koncepte potrebné, a možno že pani dotyčná berie všetko tak nejak s rozvahou, tu ale treba spomenúť aj lieky na utlmenie, ktoré berie a vďaka ktorým nemôže poriadne spávať. Takže ani tu niet nakoniec čo vyčítať, snáď len tú neoriginálnu tému... ()
Vynikající drama o (ne)umírání s dokonale věrohodnými postavami, natočené zcela realisticky, civilně a bez patosu a přílišného tlačení na pilu. Díky skvělému scénáři a vynikajícím (místy až dechberoucím) hercům dokáže nabídnout silné okamžiky jak v emocionálně vypjatých momentech, tak ve ztišenějších pasážích. Bezútěšné pobíhání po nemocnicích a konzultace s ne vždy soucitným personálem v období vánočních svátků a na přelomu roku, dávkované v příběhu důsledně den po dni, kupodivu není jen propadem do deprese a chmur, neb snímek se ve své druhé polovině a zejména s blížícím se závěrem snaží vynahradit dosavadní smutek enormní dávkou dojímavého cukrkandlu, čímž paradoxně emocionálně již trochu ztrácí. I tak jde ale o suverénně režírovanou a po všech stránkách precizní vztahovou studii, na níž je zajímavé i to, že zpočátku poněkud odcizená partnerská dvojice hlavních hrdinů v ní k sobě znovu najde cestu a jejich povadlá láska znatelně nabere druhý dech právě až díky vidině potenciální blízké smrti jednoho z nich. ()
Maria Sødahlová má můj obdiv. Natočit o svých vlastních zážitcích s (ne)umíráním na rakovinu celovečerní film je dost ošidná záležitost, ale autorka to zvládla bez patosu, a ani ze sebe neudělala světici. Samozřejmě jí byli oporou oba skvělí herci v hlavních rolích (Stellan Skarsgård svoji předlohu zná přes dvacet let, tak nevím, jak se mu to hrálo). Rozhodnutí blíže nepředstavovat zbytek rodiny bylo vzhledem k množství jeho, jejích i jejich potomků správné, protože by to film neunesl. Takhle sice působí jen jako sympatický komparz, ale o to přehlednější je hlavní motiv filmu a jeho poselství. Civilní drama, ve kterém se bilancuje celý život, podané s příměsí humoru a romantiky. Rozhodně stojí za vidění. ()
Aj takýto býva niekedy život .. boľavý (a nielen po zdravotnej stránke) .. ale vždy treba veriť. Dosť dobrý film. ()
Nádej je film, ktorý vás necháva pozerať dve hodiny na príbeh ženy, aby ste nakoniec vy žiadnu nádej nedostali. Žiadnu nádej na rozuzlenie jej stavu. Nádej je film len o tej nádeji pre ňu, lenže či tá nádej bola alebo nebola márna sa nikdy nedozviete. Myšlienkou je len to, že je dobré tú nádej mať. Ale pre diváka by sa kľudne mohol volať aj Beznádej. Bolo by to výstižnejšie. ()
Naprosto ukázněné a civilní výkony ve vánočním traumatu s hořkosladkým koncem a kvótami pro dodržení diverzity, bohužel. ()
4-5 // Doporučuju vidět v kině. Video úvod/pozdrav režisérky potěšil. Nemám co vytknout. Není tam patos, je to civilní, komorní, pravdivé. Herecké výkony chvílemi až dechberoucí. Andrea Bræin Hovig bezchybná, Stellan Skarsgård výborně sekunduje, nestrhává na sebe pozornost. (FEBIOFEST) ()
Ono je otazka, proc se takove filmy toci a proc se na ne potom divaci koukaji?! Nic prijemneho, clovek ale vi, ze nestesti nechodi po horach, ale po lidech. A Nadeje nam ukazuje, jak by to v realnem zivote mohlo vypadat. Velmi dobre zpracovany a zahrany film, ktery pusobi opravdove. ()
Když se děje "jedna" TMA. Její stinné paprsky zaterasí, roztříští nazdobené, sváteční terasy. Osvětlí, zpřítomní důležitost pravdy emocí. I přes všechnu tu popelavou viditelnost, "slavičího vetřelce," má se nad/e/chnout pro šafránový pel. Vytažený černý Petr za bílého dne. Najde pak lidský mrak lék? ()
Anja: „Teraz, keď už je po všetkom? Ako mám prejsť tou uličkou?“ Vzťahová dráma, v ktorej ide o život. Zdravý človek si nedokáže predstaviť, čím by reálne partnerský vzťah v takejto situácii prechádzal. Stellan je na takéto úlohy ako stvorený – zahral nedokonalého, zaneprázdneného partnera, ktorý zabúda prejavovať svoje city a byť nápomocný v bežnom živote, kým sa neocitne v situácii, keď ide do tuhého. Človek toho veľa znesie. Nebolo to dokonalé filmové dielo, ale zostalo vo mne posolstvo, že každý deň života je cenný. ()
Vzťah Anji a Thomasa prechádza zaťažkávacou skúškou. Vedomie, že Anja do troch mesiacov s najväčšou pravdepodobnosťou zomrie a ich 6 detí bude musieť oveľa starší Thomas vychovávať sám, je nepredstaviteľná. Zrazu sa vám zdajú všetky každodenné problémy malicherné. Keď ide o život, máte úplne iný pohľad na svet. A to sa podarilo týmto filmom sprostredkovať nám divákom veľmi reálne, bez prehrávania, bez pátosu. Zaujímavé boli aj rôzne názory lekárov, čo by mala Anja robiť, ako by mala prežiť svoje posledné dni. Verím, že ten otvorený koniec, dáva v zmysle názvu filmu Anji nádej. ()
Mě prostě tato onemocňovací tématika netankuje. Nevím proč, ale může se rozebírat krize, sociální vztahy, psychologie, cokoliv. Ale jak někdo má nějakou nemoc, na kterou velice pravděpodobně zkape, tak mě to v tom filmu vůbec nezaujme. Zvláště, když je to drama vážné jako projev japonského premiéra. Stejně jako Still Alice i zde nejsem prostě osloven. ()
Už dlouho jsem si hned od prvních minut nebyla takhle jistá, že sleduji jasně pětihvězdičkový film. V prvé řadě to zřejmě způsobily neuvěřitelně civilní herecké výkony, nejen od ústřední dvojice. V té (logicky) vynikala Andrea Hovig, která mistrně zvládla předvést celou škálu emocí, které její postavě v návaznosti na vývoj situace i účinky léků skákaly nahoru dolů opravdu hodně rychle; SS to v mých očích ale také neměl vůbec lehké, protože dostal postavu už ze své podstaty zřejmě více introvertní, nepříliš dávající najevo své city, a zahrajte to tak, aby tam nějaké byly a dalo se tomu věřit, že? Uvěřitelné to ale bylo více než dost, oba hlavní herci byli opravdu naprosto skvělí, emoce mezi nimi byly často až hmatatelné, ať už to byl odstup až určitý chlad zejména na začátku, bolest z výčitek či náznaky znovusbližování. Dva lidé z masa a kostí, kteří nebyli a nebudou dokonalí, ani spolu ani každý zvlášť, a které vás baví sledovat, i když vlastně "jen" obyčejně jsou a žijí (ač aktuálně v ne tak obyčejné situaci). A představitelé potomků Anji a Tomase i představitelé dalších postav ústřednímu páru více než zdatně sekundovali. Měla jsem pocit, že jsem v tom jejich velkém bytě s vysokými stropy s nimi, že to celé s nimi prožívám, v duchu jsem po vyřčení diagnózy několikrát nadávala Tomasovi, že je tak odtažitý, že svou ženu neobejme, nechytne za ruku, že jí nepomáhá, abych postupně čím dál víc chápala, že to není tak jednoduché, že sdělením toho ortelu se jen tak nezmění přirozený chod jejich už hodně unaveného zanedbávaného vztahu, v němž si oba asi zažili své a nebylo to zdaleka vždy jen růžové. Líbilo se mi, jak krásně bylo ukázané, jak v mezních situacích reagují různí lidé různě (a nemluvím jen o ústřední dvojici), co je pro jednoho přirozené, je pro druhého jako třeba příliš kruté nebo sobecké naprosto nepochopitelné. Líbilo se mi, že konec byl přesně takový, jaký se do toho filmu hodil, ani moc šťastný, ani moc smutný, jednoduše akorát. A už končím, protože dojmy z tohohle snímku se stejně nedají přesně popsat slovy, to se prostě musí vidět a prožít. 90 %. ()
Hovigová jela celým příběhem jak rozžhavené lamborghini.I když některé scény spadly do amerického klišé.O nehynoucím chápání a pochopení.Samozřejmě téma je na depresi pro lidi v blízkém okolí.Tohle je snad už druhý film který spíš mi přijde jako osvěta,návod jak v takových situacích postupovat.A neustále se ptát.Naděje umírá poslední.Skarsgard mi přišel jakože přešlapuje na místě a neví co si s tou rolí počít.On je spíš akčňák a ne aby ho postavili někam bokem a jen se měl nějak tvářit ()
Předně, klobouk dolů před Marií Sødahl, zvládla to opravdu mistrovsky! Celý příběh je neskutečně civilní, reálný, jednoduše uvěřitelný. To snad dvojnásob platí i pro (řekněme co se žánru týče) krizové scény. Anja se dozvídá svoji diagnózu, říká ji početné rodině a skoro finální svatba... vše velmi realisticky pojato, žádné přehánění, žádné přílišné nářky. Celkově jsou to právě ty nejsilnější scény, i když, ono je to sporné, jako hledání doktorů a práškový propad do deprese. Andrea Bræin Hovig je každopádně v každé z těchto částí výborná a Stellan Skarsgård taktéž. Co se jeho týče, velmi mě zaujalo, jak stále nechává prostor pro Andreu, i přes svůj bezchybný výkon, si scény nekrade pro sebe. Zajímavá je i práce s ostatními členy početné rodiny, dalo by se říci, že jsou tu jen komparsem, ale takový pocit jsem neměl. Je to právě naopak, větší prostor by odváděl pozornost od hlavní dvojice, od hlavního záměru filmu, řeknou tu právě tolik, kolik bylo třeba. Druhá polovina ve které přichází čas na onu naději a ve které je stále více jasné, že nemoc je tu až jako druhá, to jen potvrdí. 80% ()
Několik těžkých dní v životě partnerů ve středním věku, kteří vedle sebe už spíše žijí jako přátelé. Diagnóza hlavní hrdinky je drtivá, ale ona má vedle sebe partnera, který je jí skutečnou oporou. Říkala jsem si, kolik mužů by takovou situaci zvládlo se ctí. Některé pacientky s podobnou diagnózou, které znám osobně, by si o takové péči partnera mohly jen nechat zdát. Uvítala bych více prostoru věnovaného dětem, především těm mladším. Pokud člověku v životě nezbývá už moc času, není nic důležitějšího než děti. Svatba mi připadala zbytečná. Oba hlavní představitelé byli výborní. Otevřený konec mi vyhovoval. Ať se děje cokoliv, vždy nám zůstává naděje. ()
Reklama