Režie:
Philip BarantiniKamera:
Matthew LewisHrají:
Stephen Graham, Hannah Walters, Jason Flemyng, Ray Panthaki, Vinette Robinson, Áine Rose Daly, Lourdes Faberes, Malachi Kirby, Rosa Escoda, Alice Feetham (více)Obsahy(1)
Šéfkuchaři Andymu směna v jeho restauraci ani nezačala, a už nestíhá. Je poslední pátek před Vánoci, a tak si chce fajnové jídlo dopřát snad každý. Hosteska přijala příliš mnoho rezervací, nespokojený kontrolor šmejdí v kuchyni a do toho všeho má dorazit i Andyho mentor, kuchařská ikona, přicházející bez varování, zato s partnerkou, uznávanou food-kritičkou. Hůř snad být nemůže. Jednozáběrová jízda hektickým večerem začíná… Britský film s famózním Stephenem Grahamem v hlavní roli se žene kupředu nesmlouvavým tempem práce v gastrobyznysu. Trefný ale bude připadat všem, kterým se pod tíhou profesního stresu někdy zavařila hlava. (MFF Karlovy Vary)
(více)Videa (1)
Recenze (353)
Takřka všechno, co se může v gastrooboru podělat naservírované v jednom jediném večeru a v jednom jediném záběru. Neskutečná emocionální nálož s potenciálem změnit chování řady debilů. kteří berou personál restaurací jako póvl. I když debil nejspíš debilem zůstane. Stephen Graham neskutečný a po seriál Time má další nezpomenutelný zářez na pažbě, ale zapomínat by se nemělo ani na Vinnette Robinson, která patřila k jednomu z pilířů celého filmu. No a Lewis je zralý na zlatou kameramanskou medaili. S briliantama. 100% ()
Pokud má Pohlreich účet na ČSFD, tak tento film bude mít ve své topce. Jeden obyčejný den v období před Vánoci v restauraci - vše je natočeno tak, aby to působilo jako film točený na jeden záběr v reálném čase podobně jako ve snímku 1917. Každý kdo chodí do restaurace se jen pousměje, jak dobře jsou zde zahrnuty určité typické charaktery jak z řad hostů - někteří se chovají jak hovada, flirtujicí ženské obtěžující svého číšníka, influenceři co si myslí, že můžou všechno. Do toho i typičtí zástupci ze stran zaměstnanců - ti co se je flákají a mají na párku, ti co makají nadmíru dobře, ale nikdo to neocení, brigádníci či nováčci co dělají školácké chyby, neschopná protekční nadřízená, kterou nemá nikdo rád... Skvělá kamera a herecké výkony (především když šly v pár situacích emoce ven) hlavně u Grahama, který většinou hraje jen vedlejší role ve velkých filmech. Když se člověk podívá na top gun, tak má chuť poslat přihlášku do americké letectva, po tomto snímku asi polovina lidí radši přehodnotí svůj sen pracovat v gastro světě...7/10. ()
Nápad a realizácia geniálne: natočiť na jeden záber bez prerušovania celovečerný film s desiatkami hercov/štatistov odohrávajúci sa behom vyhrotenej šichty v reštaurácii, na ktorú sa vŕši jeden problém za druhým a je prakticky nulová šanca, že sa to raz zlepší. Samozrejme to nie je prvý raz, čo niečo také vzniklo. Treba ale rýchlo dodať jednak to, že i po toľkých rokoch od vzniku kinematografie by sa veci na jeden záber dali spočítať na prstoch pár rúk a jednak fakt, že nejeden raz ide skôr o SCÉNY na jeden záťah (legendárni Cuarónovi Potomkovia ľudí, slávne akčné sekvencie z Hemsworthovej série Extraction), než celovečerné filmy. A aj v tých v skutočnosti aspoň „pár“ strihov spravidla je (Hitchcockov Povraz). Čo sa týka Bodu varu, kuchársky chlebíček je brutálne hardcore vec len pre najdrsnejších. Poetické feel good relácie o varení sa vám snažia tvrdiť opak, no v realite je reštauračný biznis čisté peklo a kto to robí dlhodobo, tak má buď nervy zo železa, alebo ho to časom doženie k alkoholu/drogám/psychickej poruche a rozpadne sa mu akýkoľvek súkromný život. V najlepšom prípade sa stane slávny, ale cena, ktorú za to zaplatí, bude taká vysoká, že sa na smrteľnej posteli bude pýtať: „Stálo to za to?“ V tomto smere je Bod varu vynikajúca bomba zaslúžiaca si 4*. Fakt si ani neviem predstaviť, aké náročné muselo TOTO natočiť TAKTO. Bežný civil si to asi nevšimne, čo je zrejme škoda, ale každý, kto tomu rozumie, vidí, že kamera postavy nespúšťa z pohľadu ani na sekundu. Je im neustále v pätách, je pri nich vo vyhrotených okamihoch, ale i v humornejších momentoch (nie, že by sa tu takých v tento otrasný večer našlo veľa). Dával som si pozor, či sa vo filme nevyskytne zopár momentov, kedy napr. postava vojde zo svetla do úplnej tmy. Vtedy zvyknú rafinovanejší režiséri kameru vypnúť a nastrihnúť do toho nasledujúcu scénu, čiže aj filmy, ktoré vyzerajú, že strih nemajú, ho majú. V Bode varu som si ale nič také nevšimol, čo znamená, že tu fakt buď nie je ani jeden strih, alebo je tak dobre schovaný, že ušiel mojej pozornosti. Dole klobúk i pred hercami. Samozrejme, herci v divadlách bežne hrajú dvojhodinové predstavenie s tonami textu. Ja ak sa mám naučiť 4 vety naspamäť, mám problém a oni hovoria dve hodiny v kuse. Takže v porovnaní s nimi to po tejto stránke herci v Bode varu možno zas až tak ťažké nemali, keďže sa neustále striedajú, aby každý chvíľu ťahal pílku. Na druhej strane, vieme, aká je bežná prax pri natáčaní filmov: spustí sa kamera, pár sekúnd beží, herci si vymenia pár viet, strih. Tu žiadny strih nie je. Takže áno, trvám si na tom: dole klobúk aj pred hercami. A najviac samozrejme pred šialeným Stephenom Grahamom (Gangy New Yorku, Honba na čarodejnice s Cageom), hoc Vinette Robinson mu výdatne šliape na päty (s heslom „šéf je síce dôležitý, ale jeho zástupca niekedy dôležitejší“). Potešila ma tiež prítomnosť môjho kedysi obľúbeného Jasona Flemynga. Kontakt s ním sa však na báze divák/herec za posledné roky stratil, až ma manželka musela po dopozeraní upozorniť, že to bol Jason. Výprava mi pripadala tmavá, neveľmi atraktívna, ale zas je to „realistická“ reštaurácia, takto to zrejme malo vyzerať. No a teraz zlé správy. Kto čaká jazdu na jeden záber, užije si ju. Komu je to fuk a chce proste „len“ dobrý príbeh... má smolu. Scenár je fakt mizerný. Keď som si ho spätne rekapituloval, dospel som s vyvalenými očami k záveru, že vlastne temer žiadna (!) dejová linka nebola ukončená (rasista, samopoškodzovanie, alergia). Chápem, Bod varu sa odohráva v reálnom čase, takže sa tieto veci zrejme doriešia „zajtra“. Ale vadí to. Veľmi to vadí. A keďže som vedel, že je to film na jeden záber, dával som si na to špeciálny pozor. Takže mi doslova vrazili do očí momenty, kedy si „hlavní“ herci očividne museli oddýchnuť a tak ich v daných momentoch kamera opúšťa a zameriava sa na absolútne zbytočné scény, ako je tá s umývačom riadu pri vynášaní smetí. A prekážalo mi, že pokiaľ som to správne pochopil, malo ísť o špičkovú reštauráciu, ktorej na začiatku „hygienik“ odoberie dôležité body v hodnotení za relatívne drobnosti a napriek tomu kuchári servírujú jedlo na tanier holými rukami a ochutnávajú krém lyžičkou priamo z misy a následne do nej použitú, fajnovo obliznutú lyžičku vrátia a podávajú zákazníkom. Rozhodne to nepozerajte, ak čakáte feel good film á la Šéf Jona Favreaua. Dokonca i pomerne drsný Dokonalý šéf s Bradleym Cooperom oproti tomuto vyzerá ako rozprávka. Je pravda, že kvôli dynamickému a frenetickému tempu rozprávania som to sledoval so zatajeným dychom ako najnapínavejší triler, ale po opadnutí nadšenia som si začal čoraz naliehavejšie uvedomovať nedostatky. Nebolo ich málo. Takže za formu 5* a za ostatné 2*. Kompromis: 3*. () (méně) (více)
Ve velkobritském stravovacím zařízení se ten večer sralo snad úplně všechno. Začalo to nějakým těžce zneuznaným a zamindrákovaným kokotem z hygieny, nekompromisně hnědopišsky kázajícím HACCP jako písmo svaté a labužnicky si vychutnávajícím moc ze své jediné funkce v životě, kde jej kluci nebudou šikanovat a holky se mu vysmívat. (Tímto srdečně zdravím celé mužstvo těžce nemrdaných škodolibých masitých žen inženýrky Moravcové z KHS Ostrava a doufám, že si stále uspokojivě regresně vybíjejí svou neutěšenou realitu a životní prohry na chudácích, co jeden den v měsíci náhodou nevyplnili teplotu v ledničce). A dál to možná znáte. Generální nenažerka totálně neschopná protekční papínkovská piča, která by neuřídila ani dopravu na dětském hřišti, druhé gastrohousle se cítí těžce podhodnocené a vyhrožují, do toho problémy s nefachčenkovskýma negrama v myčce, které nemůžete vylít, aby vás nějaký kancelační neobolševik náhodou neoznačil za rasistu a xenofoba, někdo se vysral na logistiku zásobování, čili musíte plácat humra na menu z tuňákových konzerv a týden leklé makrely, tolik překvalifikovaným kráječům je nutno co deset minut vyslabikovat slovo K-R-Á-J-E-T, aby při tom neustálém rozbíjení atomu chápali, co mají ve svém pracovně právním vztahu vlastně dělat, impulzivní omáčkář potřebuje každou chvíli odbornou psychoterapii, aby někomu nerozkopal držku, přičemž ostentativně flákající se barmani v tom shonu přispívají ke všeobecné kardiopohodě všech chvátajících tím, že si vykládají vtipy a flirtujou s kundama. A to se za chvíli otevřou dveře a dovnitř vtrhne banda civilizačně pokřivených, rozmazlených arogantních pamrdů, celých dychtivých jen na to, aby jim přinesli jídlo o 5 minut později nebo aby našli v gaspáču chlup toho negra z myčky a totálně vám rozjebali reputaci na asociálních sítích. Mezi nimi ke všemu tomu sraní dnes bude i jedno z těch vypatlaných hovad polrajchovského typu, dvouletým oborem kuchař / číšník renesančně vzdělané až k dokonalé intelektuálně filosofické moudrosti, ovšem profláknuté bulvárními mediálními žumpami pro bečící střihače ušima, tudíž vám bude celý večer povýšenecky s mentorskou dickcí vysvětlovat, že chuť v žádném, ale v žádném případě není ryze subjektivní disciplína a v té kachně vám k myšulínské hvězdě chybí přesně 0,035 mg koriandru. Kokot nafrněný! Když si k tomu ještě připočtete telefonicky neustále prudící ex, která vás chce odříznout od fuckana proto, že jste si za celou tu hektickou šichtu nenašel čas říct potrátkovi „dobrou noc“, dojdete k jednoznačnému závěru, že tohle se bez koksu prostě nedá, z něčeho takového by jednoho úplně klidně mohlo jebnout a „odvařilo“ by to snad i nejflegmatičtějšího šéfkuchaře světa. Prostě tenhle Barantini ukázal, že plnotučný, diváka brutálně stresující a nehtohryzný akční napínač až horor se dá v pohodě za pár šupů celý zmáknout jen v jednom interiéru a s pouhými deseti herci. ()
„Jídla se stále vracejí, protože netrénuješ svůj tým. Už mám po krk toho, jak vaše chyby házíte na nás. Všichni tu tvrdě pracují. Makají, aby ti vydělali peníze. Ale ty... Nemáš vůbec ponětí. Můžeme se tu uhonit, protože jsi ta nahoře. Jsi ale tak blbá, že si to neuvědomuješ. A navíc chceš, abychom vařili mimo menu, steaky pro blbý influencery. A nikdy nedáš alergeny do systému, abychom museli luštit tvý ručně psaný poznámky. Kdyby ses chvíli učila, jak vést restauraci, místo děvkaření na sociálních sítích, tak bychom nebyli v takových sračkách.“ Vinette Robinson se do toho náležitě obula. Intenzivní náhled do chodu jedné opravdu vytížené restaurace, kdy směna šéfkuchaře Stephena Grahama, který neprožívá nejpovedenější období, sotva začala a už nestíhá. Problémy se kupí, navíc u jednoho stolu čeká na jídlo jeho mentor s uznávanou kritičkou jídel. A celé je to natočené na jeden vtahující záběr. Výsledek je svěží, realistický, skvěle zahraný a do puntíku rozplánovaný. Jen na pilu tlačící závěr mi nesedl. PS: V luxusní restauraci by každopádně servis jídel či vína vypadal krapet jinak. ()
Reklama