Režie:
Roland EmmerichScénář:
Dean DevlinKamera:
Karl Walter LindenlaubHudba:
Christopher FrankeHrají:
Jean-Claude Van Damme, Dolph Lundgren, Ally Walker, Ed O'Ross, Leon Rippy, Ralf Moeller, Gene Davis, Drew Snyder, Jerry Orbach, Tommy 'Tiny' Lister (více)Obsahy(2)
Luc Devreux a Andrew Scott jsou členové speciální vojenské jednotky „Univerzálních vojáků". Jako součásti přísně tajného vládního projektu, jehož cílem je stvoření dokonalého vojáka s neuvěřitelnou mrštností a mimořádnou silou, necítí bolest, nemají emoce, ani si nepamatují nic z dob, kdy byli normálními lidmi. Jsou těmi nejdokonalejšími bojovými stroji, dokud se nestane něco děsivého. Oběma se začnou vracet vzpomínky a vymknou se kontrole svých vojenských stvořitelů. (Bontonfilm)
(více)Videa (1)
Recenze (476)
Přiznám se bez mučení, že při hodnocení jsem zabředl v dávné minulosti. Tehdy v kině to prostě byla ta pravá akční jízda. Na jedně straně švédský sběratel ušních boltců, na straně druhé mrňavý svalovec z Belgie, který dělá roznožky na počkání. Jistě, ve srovnání se Zastav a nepřežiješ! to pomalejší je. Leč pokud někdo zrovna nevypouští duši, či neletí cosi hřmotně do vzduchu, dočkáme se i chvilky romantiky či roztomilého prkenného humoru hlavního hrdiny. Například sledovaním jeho apetitu hrozí, že člověk začne nekontrolovatelně slintat, což, jak uznáte, je v takovém kině krajně nepříjemné...tedy v kině začátku 90.let - bez nafouklé kukuřice a coly. Některé mordy jsou natolik kruťácké, že naši němečtí sousedi je raději z filmu vystříhali. Ještě že u nás tenhle druh cenzury nepěstujeme... ()
To lepší z JCVD a DL, přesto na mě Emmerichova akční pohádka působí jako až příliš točená na efekt. Mrtví vojáci udržovaní v provozuschopném stavu neustálým podchlazováním a vymýváním mozku fungují lehce originálně do té doby, kdy na jednoho strojově přesného jedince zabrnkají emoce a vzpomínky. Nastává tak čas pro klasický a ničím překvapující kousek, kdy prchá (s „krásnou“ ženou samozřejmě) před přesilou, vše efektně vybuchuje, řinčí a krvácí a ještě zbude čas na lehkou romantiku. Když sci-fi s Van Dammem, raději sáhnu po ultra béčku Cyborg. Scénář bez důvtipu bych ještě chápal, ale Emmerich tu působí utahaně, klame diváka, který je v očekávání, nakonec ale neumí překvapit. Tři hvězdy ano, nějaké nadšení z béčkové akční podívané nikoliv!! ()
Je mi úplně lhostejné, že jde o jeden z komerčně nejúspěšnějších filmů 90. let, na kterém spousta filmových fanoušků vyrůstala a který patří do základní znalostní výbavy příznivce akčních filmů. V praxi totiž jde o pravděpodobně nejhorší film Rolanda Emmericha, což je svým způsobem kategorie sama o sobě, o velmi tupě natočené béčko, které to, co v něm funguje, bezostyšně vykrádá z jiných kvalitativně nepoměrně lepších filmů. Filmu vévodí dva tragédi, které nazvat herci je urážkou celé profese. Celý snímek je snůškou těch nejprofláknutějších žánrových schémat a těch nejpodbízivějších scén, které lze v daném žánru vymyslet. Kdybych měl dát jedinou hvězdičku, musel bych v sobě najít tolik nadhledu, že by bylo nutné ho podpořit použitím řady nezákonných povzbuzujících prostředků a především bych pak musel překopat hodnocení pěkných pár stovek filmů, které jsem sepsnul přes jejich nepoměrně vyšší kvalitu proti této příšernosti. 10 % celkového dojmu je jen za to, že pokračování byla, ač je to s podivem, ještě mnohem horší. ()
Ok k čertu s kverulováním. Samozřejmě, že i dnes mám určité výtky k tomu filmu a pocit, že potenciál tu nebyl zcela naplněn vzhledem k možnostem, které se nabízely, ale i tak musím objektivně konstatovat, že neexistuje ekvivalent podobného akčňáku ve kterém by se sešly dvě dobové akční hvězdy na vrcholu sil. Film už určitě navždy zůstane nejlepším počinem Rolanda Emmericha a asi i největším kino zářezem v kariéře obou hlavních protagonistů, byť Dolph mě tu vždycky jednoznačně bavil víc a je jasný komu jsem fandil i když jsem předem věděl jak to dopadne. Takže po letech už nebudu tolik kritickej a ty pěkný zaokrouhlený 4* tam dám. Docela fajn vzpomínka na starý dobrý akční devadesátky.75% ()
Galerie (73)
Zajímavosti (29)
- Šlo o poslední film, jehož zvuk byl zaznamenán v systému CDS. V roce uvedení snímku (1992) byl vynalezen DTS, který jej nahradil. (KucC)
- Tři z univerzálních vojáků, kteří by měli ve filmu být Američané, hrají evropští herci. Konkrétně Belgičan (Jean-Claude Van Damme - Luc Deveraux), Švéd (Dolph Lundgren - Andrew Scott) a Němec (Ralf Moeller - GR76). (ČSFD)
- Bizarní, jakoby nafouknuté letadlo, kterým se tým univerzálních vojáků s celým svým kamionem přepravuje, je upravený Boeing 377 Stratocruiser, konkrétně verze "Mini Guppy" z roku 1967. Vznikla přestavbou dopravního letadla na nákladní variantu pro velké objemy. Letadlo nosilo těžké náklady až do roku 1995, kdy bylo předáno muzeu. Krom Mini Guppy vznikly ještě větší "Pregnant Guppy" a obří "Super Guppy" - pro americký vesmírný program. (Stejšn)
V tomhle filmu je všechno - Hitchcock, Fincher, Umberto Eco, Proust i Čaroděj ze země Oz. ____ Univerzální voják staví hodně na paralelách – ať už na paralelách mezi událostmi odehrávajícími se v minulosti a současnosti, tak na paralelách mezi oběma unifikovanými vojáky, Lundgrenem a Van Dammem. Univerzální voják tím hodně připomíná osnovu Hitchcockova thrilleru Ani stín podezření o neteři a strýčkovi se stejným jménem Charlie, kteří spolu velmi sympatizují, ovšem jen do té doby, než se ukáže, jak jsou rozdílní, poněvadž strýček je uprchlým vrahem. Totéž probíhá zde, (-spoiler-) kde jsou oba vojáci příslušníci téhož protiteroristického komanda, ovšem s každou další minutou filmu se rozcházejí, až se rozejdou úplné, jak trefně stvrdí závěr, kde Lundgren prohodí „You're dead, soldier.“, na což Van Damme zareaguje: „No... I'm alive.“ a zabije Lundgrena podobně jako neteř svého strýce. Další unikátní paralelu vytváří Univerzální voják mezi začátkem ve Vietnamu a koncem na farmě, který Vietnam dosti věrně imituje (deštěm, blátem, opakováním motivu se zajatci, granátem ap.). Máme tu vlastně klasické schéma ABA, jinak řečeno noční Vietnam-prosluněná Nevada-noční Vietnam, což je schéma obdobné tomu ze snímku Čaroděj ze země Oz, kde máme totéž: ponurý Kansas-snová země Oz-ponurý Kansas. Ještě by se snad dalo dodat, že poslední Dorotčina věta zní „Nejhezčí místo je domov.“, po němž se po celý film pídí i Van Damme. ____ Velmi zajímavým způsobem rozvíjí Univerzální voják i téma monstra, které se obrátí proti svým pánům, jinak řečeno univerzálních vojáků, které se vzepřou velitelům. Jednak tím film odkazuje k vyzbrojování různých Saddámů Husajnů nebo třeba božích bojovníků z Al-Káidy proti ateistické říši zla v Sovětském svazu, které pomáhali v 80. letech v Afghánistánu Američané vytvořit, ti se však obrátili na začátku 90. let proti nim podobně jako zdejší dva univerzální vojáci. Za druhé a hlavně tím film velmi zajímavým způsobem tematizuje hry s nenulovým součtem (slavné „vězňovo dilema" – vyhrát mohou oba, oba mohou ale i ztratit) a hry s nulovým součtem (šachy, poker – vyhraje buď jeden, nebo druhej). Konkrétně ve scéně rozhovoru mezi vojenským velitelem celé akce, plukovníkem Perrym, a doktorem Woodwardem nastane toto: doktor tvrdí, že „Tohle s těmi univerzálními vojáky nemůžeme utajit, mámě přece nějaké morální zásady, tohle musí na veřejnost. Nemyslím si, že bych tady měl zůstávat.“, což plukovník razantně odmítne s tím: „Myslel jsem, že jsi chytřejší, Woodwarde. Celý tenhle zatracený program je nelegální. To sis opravdu myslel, že by nám ti troubové v Pentagonu povolili regeneraci mrtvých vojáků, amerických vojáků? Jestli se tohle provalí, všichni jdeme do lochu. Řekl jsem to jasně?“ Plukovník zkrátka zastává hru s nenulovým součtem, čili nutnost kooperace, neboť když se loď potopí, dem ke dnu všichni, kdežto lapiduch trvá na nulovém součtu, zřejmě v domnění, že by po vyzrazení celé operace šel sedět vojenský team a on by byl volný, v čemž se samozřejmě mílí. A je celkem logické, že film dává za pravdu plukovníkovi, nakonec tohle je vojenský film, zde nejsme u Dr. House. ____ Univerzální voják je hlavně ale filmem o vzpomínkách, paměti a rozpomínání se. O ztraceném času. Také to neustále tematizuje – při hledání dezertéra osvěžuje Lundgren paměť pobudům u baru, novinářka zapomíná kouřit v kontrastu s rozpomínajícím se Van Dammem, lapiduchové vyplachují vojákům mozky, neustále se flashbackuje do Vietnamu atd. Nejklíčovější jsou ovšem oba hrdinové, Van Damme a Lundgren, kteří nápadně připomínají hlavní postavy z Ecových románů Tajemný plamen královny Loany a Pražský hřbitov. Van Damme odpovídá antikváři Yambovi z prvně jmenovaného románu, který přišel v důsledku mozkové mrtvice o tzv. autobiografickou paměť (vlastní život) a zůstala mu pouze paměť veřejná (encyklopedické údaje). Yambo věnuje nesmírně úsilí tomu, aby se z hloubi své amnézie dobral pravdy o vlastním životě a nakonec se mu to podobně jako Van Dammovi podaří. To záporák Lundgren, podobný padouchovi Simoninimu z Pražského hřbitova, podniká stejný pokus, avšak pravdou jeho života je jen systematicky budovaná lež – u Simoniniho všemožná falza a fiktivní konspirace, u Lundgrena neustálý boj proti rebelům a zrádcům. Zajímavé je také to, že Van Dammovi, kterému se dveře autobiografické paměti nakonec otevřou, se tyto dveře neotevřely na základě rozumu, nýbrž intuice a konkrétních událostí (třeba rukojmích v přehradě připomínajících Vietnamce), což nám připomíná repliku Prousta: „Snažit se přivolat minulost rozumem je marná námaha. Minulost je skryta mimo jeho moc a dosah v nějakém hmotném předmětu (v emoci, kterou v nás tento hmotný předmět vyvolává), o němž nemáme tušení. Záleží na náhodě, jestli se s tím předmětem, ještě než zemřeme, setkáme, či ne.“ Van Dammovi se to podařilo. Tyhle sestupy obou hrdinů do hlubin minulosti a jejich mysli odráží film i pojetím akčních scén, jelikož dvě z nich mají vertikální povahu – slaňování vojáků po přehradě a pád tahače ze skály dolů. Obě tyto scény jsou zajímavé i tím, jak nápadně se podobají – obě začínají horizontálně (přesun vojáků ve vodě k přehradě; honička tahače s autobusem), následuje vertikála (slaňování; pád kamionu ze skály) a opět horizontála (záchrana rukojmích uvnitř přehrady; únik Lundgrena z tahače). Opakuje se nám tím v prvním odstavci již zmíněné schéma ABA, jehož se film drží. ____ Univerzální voják zároveň ukazuje, v čem a proč selhaly Expendables. Když si oba filmy srovnám, tak Univerzální voják staví na vážným rámci (Vietnam, tajné vojenské operace za zády Pentagonu), do něhož umisťuje drobné vtípky (hláškující Lundgren, hledání neobvyklého a „tvrdého“ předmětu na Van Dammově těle), zatímco Expendables umísťují do zábavného půdorysu uvědomělých odkazů a postmoderních citací občasné seriozní scény a výstupy. Takhle to ale bohužel nikdy nefunguje, ostatně Fincher na otázky novinářů, jestli by si nechtěl někdy zkusit něco lehčího po všech těch temných thrillerech, odpovídá, že nechtěl, protože všechny jeho filmy jsou vlastně komedie, samozřejmě velmi černé. Velkým problémem Expendables byla i tuctová a nevýrazná burácející hudba Tylera dobrá tak maximálně na plašení ptáků. Hudba je ovšem u akčních filmů velmi důležitá. Když si vezmu pět svých nejoblíbenějších akčnáků z 90tek (Matrix, T2, Skála, Přepadení v Pacifiku, Univerzální voják) a z minulý dekády (Reloaded, TDK, Společenstvo Prstenu, druhý Bourne, druzí Piráti) a zamyslím se nad tím, co mají společného, zjišťuji, že to je geniální hudba. Bez geniální hudby dobrý akční film vzniknout nemůže. Christopher Franke tu odvedl hlavně během akce výtečnou orchestrální práci, která mi připomíná OST ke hře Jagged Alliance 2. Musím zmínit alespoň ty tympány během akce na přehradě dávající úvodu úžasný temný rytmus. Ta hudba, ani vehementní ani minimalistická, je vlastně přesná jako film, které je soudružný, ucelený, ve formálních vztazích nejsou žádné nesrovnalosti, žádný prvek není nadbytečný. Univerzální voják není ani dekadentně anarchistický jako Pyunův Cyborg nebo postmoderně laděný jako JVCD, nýbrž velmi precizně natočený a uměřený film, v němž nic neschází ani nepřebývá. Tyhle precizní filmy mě coby idealistu, přiznávám, vždycky fascinovaly a fascinují. Závěrem asi tolik, že i když jsem si vědom přehlíživosti a kritických soudů na účet Univerzálního vojáka, pokládám film za velevydařené dílo, přičemž největší zásluhu na tom má pochopitelně Emmerich. Kdybych byl režisér, nechtěl bych točit ani drahý blockbustery, ani ambiciozní festivalové kousky, nýbrž díla jako je toto. () (méně) (více)