Režie:
Damien ChazelleScénář:
Damien ChazelleKamera:
Sharone MeirHudba:
Justin HurwitzHrají:
Miles Teller, J.K. Simmons, Paul Reiser, Melissa Benoist, Austin Stowell, Nate Lang, Chris Mulkey, Damon Gupton, Max Kasch, Jayson Blair, April Grace, C.J. Vana (více)VOD (3)
Obsahy(2)
Andrew Neiman je devatenáctiletý jazzový bubeník, který sní o slávě, ale není si jistý tím, zda se jeho sny někdy naplní. Pronásledovaný neúspěšnou spisovatelskou kariérou svého otce je rozhodnutý vystoupat až na samotný vrchol nejprestižnější hudební konzervatoře. Jednoho večera na Andrewa, který právě cvičí na bicí, narazí Terence Fletcher, dirigent, proslavený svým učitelským talentem ve stejné míře jako svými nemilosrdnými praktikami. Ačkoliv si spolu toho večera příliš mnoho nesdělí, probudí Fletcher v Andrewovi touhu dosáhnout svého cíle. K Andrewovu překvapení dalšího dne Fletcher požádá o to, aby byl Andrew přidělen k jeho kapele. Tento jediný čin mladíkovi navždy změní život. Zpočátku je Andrew nucen fungovat pouze jako „záskok" a otáčet partituru hlavnímu bubeníkovi. Ale na příští soutěži, které se kapela účastní, hlavní bubeník řízením osudu či něčím přičiněním ztratí svou partituru. Andrew, který zná celý part nazpaměť, dostane šanci hrát. Ačkoliv se tímto činem odcizí ostatním hudebníkům, kapela soutěž nicméně vyhraje a Andrew má šanci stát se Fletcherovým novým oblíbencem. (Falcon)
(více)Recenze (1 392)
Nějak jsou mi filmy, které sám zažívám, takové nepříjemné :-) Ale i kvůli tomu, co se ve Whiplash děje, jsem radši skladatel, než interpret. Protože tohle už nemá moc co s hudbou, jejím prožíváním, invencí atd. co dělat. To je čistě o onanistickém výkonu, pro který je potřeba investovat strašně moc, a to mě nikdy nelákalo. Navíc ta konkurence a neobjektivita...Hudba je zlo :-) zlatej sport. Jinak všechno takové trochu moc filmově vyhrocené, i ta hra, i ten leader. Realita je tomu částečně blízká (často napjaté vztahy leaderXhráč, hráčXhráč), ale zároveň poměrně vzdálená. S odstupem času se ale na tenhle film nezapomíná a pět hvězd si plně zaslouží. ()
Kto má rád hudobné filmy, kto miluje brilantnú hru na akýkoľvek nástroj, komu nie je cudzia dramatická vložka súboja dvoch obrovských mužských eg (ako je druhý pád plurálu od slova ego?), tak ten si príde na svoje. Hovorí sa o tom, že bubeníci nemusia mať noty. Tu sa ukáže, že to nie je pravda. Ruky mladého bubeníka by dokázali vyšľahať sneh z vaječného bielka do piatich sekúnd, dokázal by rozvibrovať i olovo, len preto, aby ukázal svetu, že ON je najlepší na svete. S tým sa však nechce (nevie?) zmieriť jeho učiteľ ... Po dlhočiznej dobe dávam filmu 5 hviezdičiek ... !!! ()
Toto je ten typ filmu, který se příliš často nevidí a nad kterým jsem jako divák chtě nechtě nucen přemýšlet ještě mnoho a mnoho dní po jeho zhlédnutí. Charismatický až sadisticky vyznívající ďábel v podání J. K. Simmonse je postava, která ve mně dokázala vzbuzovat hodně protichůdné emoce. Na jednu stranu člověk, který o hudbě něco ví a který má určité nepopiratelné kouzlo, ale na druhou stranu člověk, který, pokud se mu dostanete do rukou, vás dokáže v noci budit ze sna a způsobovat vám noční můry a dokáže z vás udělat smyslů zbaveného perfekcionistu, který se dřív nebo později bude chovat spíše jako stroj než jako člověk. Tvůrci filmu však této postavě, tomuto dirigentovi kapely z konzervatoře, přiřkli neméně schopného protihráče, který dokáže být stejně posedlý a umanutý jako on. Jen má evidentní problém se svým sebeuvědoměním a s nedostatkem sebevědomí. Jen nesebevědomý člověk totiž může toužit po uznání a respektu od takového sadistického hovada, jako byl pan dirigent Fletcher. A teď narážím na své vlastní zkušenosti. S nedostatkem sebevědomí jsem ještě donedávna hodně bojoval a toužil jsem po uznání, pozornosti a pochvale od nejrůznějších lidí, čehož se mi často nedostávalo a z toho pramenilo mé časté zklamání. Film tedy pro mě získal takovou hodně zvláštní rovinu. Často jsem se totiž v chování a pocitech hlavního hrdiny poznával a bylo to hodně zajímavé nastavení zrcadla. Měl jsem tedy pro něj pochopení a jeho pohnutky pro mě byly logické a pochopitelné, což ale nic nemění na tom, že chlapec to přeháněl až do extrému, a v tom byl mezi námi ten rozdíl. Abych to nezdržoval, ač jsem do poslední chvíle váhal, zda na film jít, protože k bubnování nemám žádný vztah, nakonec se z tohoto filmu pro mě stala téměř srdeční záležitost, která mi je bližší, než bych byl býval čekal, a která mě hodně zasáhla. Byl to rozhodně jeden z nejsilnějších kinozážitků a konec přišel rychleji, než jsem ho čekal. Když naskočily závěrečné titulky, měl jsem chuť zvolat "ještě, ještě, pokračovat...". Vůbec musím říci, že závěr byl jeden z nejsilnějších filmových závěrů v mém životě a celkově tenhle film budu mít v hlavě ještě hodně dlouho. Ať už film dnes v noci nějaké Oscary dostane nebo zda vyjde naprázdno, nic to nezmění na mém názoru, že tohle je prostě jeden z nejlepších filmů historie. Bez váhání uděluji pět hvězd. ()
Vůbec si nejsem jistá, zda by měl být talent odhalován takovými sadistickými metodami. Navíc kvůli jazzu. Snažila jsem se, ale ta hudba mě fakt nebere. ()
Nedá se říct, že by ze mě byl nějakej fanoušek jazzový hudby nebo bubnování a bubeníků jako takových. Tedy pokud za aparaturou nesedí a neřeže do bubnů můj oblíbenec Dolph Lundgren. Nicméně filmy z hudebního prostředí mi úplně cizí nejsou a vesměs je můžu. Sice se tu nedokážu zbavit dojmu, že to hodnocení zde je trochu přepálený, ale film je to celkem solidní. Není zbytečně kýčovitý. Obsahuje uvěřitelný emoce a místy je to opravdu až docela temný. Ne, že by mě budil ve snech, ale nějaký pocity jsem si z něj odnesl. Takže 60% ()
Trošku si zaspoileruju, tak pozor... Z pohledu nezaujatého diváka jsem se nechal zcela neprofesionálně oblbnout hypem - a to nejen místním. Proto mi Whiplash v jádru přišel pouze jako jeden z těch lepších filmů o ošklivém kačátku, z kterého se díky jeho (plus učitelově) úsilí a odvaze stane talent roku. A takových už jsem viděl kolik... trilión? Jako jo, hodně dobrý a celkově veliká spokojenost, jen jsem byl v očekávání cca 3x krutějšího Simmonse, propracovanější romantické linky a tíživějšího finále co se týče dramatické stránky příběhu. My bad. Dozvuky jsou, ale věřím, že mohly klidně být i silnější. ()
"Ááá, raz, dva, tri...STOP!!!" Whiplash bol jeden z nominovaných filmov na Oscara, ale akademici dali prednosť Birdmanovi, ktorý mňa osobne neoslovil. Naopak Whiplash potvrdil svoju zaslúženú nomináciu aj keď ide o dosť komorný a nízkorozpočtový film. Energiu a atmosféru má však na rozdávanie. Herecké výkony výborné, u J.K. Simmonsa dokonca oscarový a nervovo labilného maniaka sme si vďaka nemu užili všetci. Je absolútne jedno, či máte alebo nemáte radi džes, isté je , že film vás pohltí. Záverečné dvojité a vzájomné prekvapko medzi hlavnými postavami malo neskutočné grády a číslo na bicích bolo úžasné. Malý, komorný, účinný, profesionálne zvládnutý...jednoducho plný počet a určite by som ho na stupni víťazov v boji o najlepší film videl radšej než Birdmana. 100%. ()
Filmová radosť so skvelým drivom a vynikajúcimi hercami. 9/10 ()
Naprosto poprávu jeden z nejlepších loňských filmů. J.K. Simmonse považuji již léta za skrytý herecký poklad. Co mě ovšem hodně překvapilo byl soustředěný výkon jistého Milese Tellera, který dokázal hodně zajímavě prodat postavu typu "jdu nahoru, prožiju pád, abych se zase mohl vydrápat až na vrchol". Závěrečné hudební číslo bych označil za grandiózní vyvrcholení se vším všudy. 95% ()
Atletika hudebního světa. Whiplash v podstatě shrnuje, proč bych asi nechtěl být jedním z nejlepších. V čemkoliv. Je srandovní, že pokrok, překonávání již dosaženého a výjimečné výkony předpokládají deviantní jednání a predispozice. Lidskost je popisována konformitou, "nelidskost" ji táhne kupředu. Hudba byla fascinující a v kontextu snímku přesto děsivá. Simmons ve své nejlepší roli. ()
Když se sejde nadržený bubenický talent s perfekcionistickým jazzovým psychopatem, vyleze z toho muzikantská ždímačka par excellence. Ústřední dvě postavy trpí různě pokročilými formami sebetrýznitelství, fanatismu a bezbřehé touhy po vyjímečnosti, díky čemuž se každá jejich společná scéna stává nezapomenutelným hudebním thrillerem. Whiplash s maximální koncentrací sleduje selekci génia tou nejbrutálnější cestou; nechává za sebou spoustu (hudebních) mrtvol i mrzáků, nesnaží se nikomu morálně zavděčit a neomluví se ani těm, kteří zůstali jen nepatrný kousek pod vrcholem. Buď jsi jedinečný, nebo chcípni! Ve stanovených mezích pak film neúprosně dusá vpřed, pomyslných klišé a zaváhání využívá k účelnému umocňování už tak vyhrocených scén a doběhne bez problémů až do finále. V něm jsem čekal, kdy se na obzoru objeví nadšeně tleskající ex a tím pádem důvod nenávistně srazit jednu hvězdu, nicméně nestalo se - závěr se přímo úměrně předcházejícímu dění proměňuje v instrumentální válečnou zónu, jejíž představitelé mají místo kulometů paličky a dirigentská gesta. Fandil jsem jim a užíval si neskromně fanatickou šarádu, kdy oba "hrdinové" střídavě vypadali, že buď explodují, společně ejakulují nebo zemřou v masivních křečích celého těla. Svou vinu na úspěchu nesou pochopitelně herci, jimž se nedá vytknout ani nota a taky kongeniální spolupráce střihače s kameramanem, jež dokázala z každé zkoušky kapely udělat nervydrásající akční film. UDÁLOST, tenhle Whiplash. Motivační kurz pro masochisty, kteří cestou k cíli snesou bič a serou krev. ()
Buddyho Ritche mám sice rád, ale tady by nejspíš přinejmenším tázavě nadzvedl obočí, jazzu se nedočkáme. Rozumim, abonenta ranní show evropy 2 posadí kdejaká ta Karavana na zadek a uložto nestíhá prodávat soundtrack, kdekdo si podupává, pomo tleská, že oskar nepřekvapí. Nepřekvapivě. Všichni pak všude vidí vesty a výkony. A hlavně vesty! "Strhující" finále naštěstí v posledních taktech vybičuje film na slabší průměr, ovšem společně s Davidem82 si pokládám otázku Stálo jim to za to? Stálo mi to za to? ()
Vzhledem k tomu, že mám za sebou jistou muzikantskou minulost a působil jsem v různých hudebních tělesech, oslovil mě Whiplash od samého začátku, neboť mě svým příběhem, ale zejména chováním postav, dokázal přesunout do dob, kdy jsem za pultem s notami a nástrojem v rukou seděl já sám a přede mnou byl nějaký ten dirigent, kapelník, kterým je jistá impulzivnost vlastní. Whiplash je skvělý nejen po hudební a příběhové stránce, ale také hereckými výkony, z nichž ten nejlepší pro mě předvedl J. K. Simmons. ()
Kdo cvičí, nástroj ničí. Opatrně s tou olověnou vestou. ()
Kde sa nachádza vrchol hudobnej geniality? Je za tým prirodzený talent, roky driny, nejaké vzory či ideály, sebaregulácia či kombinácia všetkého? Tento hudobný film je o vzťahu k rytmike, hudobným ambíciam, hranici zraniteľnosti. Despotické sklony učiteľa a jeho manipulatívne metódy typu cukor a bič testujú psychickú odolnosť u žiakov a zároveň robia prirodzenú selekciu v tvrdom boji na pôde umeleckej konkurencie. Kto z koho. Emočný súboj a rytmickým napätím vygradované finále prináša veľa muziky, emócií a myšlienok. A robí výborný záverečný dojem. ()
J.K. Simmons je super, Miles Tiller je super, Damien Chazelle je super................. a celé to je vlastně super! ()
Není to stoprocentní žánrová pecka, neboť za prvé schází očividný důvod, proč zuřivě držet palce postavě kladné a proč naopak od srdce nenávidět postavu zápornou, a za druhé se Whiplash absolutně nepodobá žádné doposud natočené "žánrovce". Originál mezi hudebními skvosty, který strhne nikoli příběhem, ale úchvatným propojením symbolických obrazů (detaily očí či paliček, krvácející ruce) se zvukovou stránkou, excelentními výkony herců (Simmonse tímto řadím takřka na úroveň velikánů jako Nicholson nebo Pacino) a bravurně vygradovaným závěrem, který netrvá ani o vteřinu méně nebo více, než by trvat měl. Moc se těším na další zhlédnutí, pátou hvězdičku už jsem hezkých pár měsíců necítil takhle blizoučko.. ()
Pri tomto filme som sa tak trochu vrátil do školských časov. J.K Simmons rovnako ako moja učiteľka si dokázal získať neskutočný rešpekt. Rovnako ako aj u mňa na hodine, keď som bol ešte sprostý ako bota sa napätie dalo krájať. O to väčšie prekvapenie je to, že také napätie a rešpekt aké vzbudzuje J.K Simmons a jeho Whiplash, nemá dnes kopec hororov. Whiplash disponuje nielen silnou dávkou napätie a perfektným (už Oscarovým) Simmonsom, ale aj perfektným technickým spracovaním (zaslúžené premenené nominácie) a hlavne nečakane dobrým lišiackym záverom. Určite jedna s najlepších hudobných drám akú som kedy videl (pretože som ich veľa nevidel). 85% - 4* ()
"Not my fucking tempo!" ___________ Kam se hrabou současný hokusy pokusy o akčňáky, páč tohle strhující hudební drama o konfliktu učitele a žáka má v sobě víc adrenalinu jak standardní dávka pro koně.... J.K. Simmons zde navíc způsobil víc hrůzy a újmu na duševním zdraví než všechny horory za posledních dvacet let. Aplaus pro Damiena Chazella, prosím! ()
O mojom vzťahu k filmu dostatočne vypovedá, že ani dva dni po projekcii nie som schopný ohodnotiť ho príslušným počtom hviezdičiek. Ostatne práve pri Whiplash sa mi opäť naplno vynorila čiastočná zbytočnosť až nezmyselnosť takéhoto systému hodnotení, keď sa zaradil do dlhej rady snímok, na ktoré tunajšia škála nedosahuje. To ma posúva ešte bližšie k samotnému aspektu filmových ocenení a cien na prestížnych festivaloch, ktoré si kladú za cieľ objavovať nové inšpiratívne talenty, progresívne prispievajúce do svetovej kinematografie - a práve v tomto prípade sa vyjavujú trhliny v prístupe porotcov, u ktorých prevládajú isté tendencie smerujúce k starosvetskému konzervativizmu a uprednostňovaniu určitých tém. A práve Whiplash, ktorý pôsobí ako emulzia vykalkulovanej akademickosti v háve nezávislej nízkorozpočtovej produkcie, sa im snaží všetkými dostupnými prostriedkami čo najviac zalíškať._____Som si istý, že tu pred sebou máme budúcu muzikantskú modlu, film, ku ktorému sa budú mnohí (prevažne mladí) hudobníci vzťahovať ako k dielu, ktoré ich motivovalo a formovalo základné východiská a postoje. Damien Chazelle sa snaží tejto roviny čítania filmu dosiahnuť použitím najjednoduchších a často až banálnych prostriedkov. Nespočetne klišovitých scén, výstupných bodov a rozloženia rolí je tu čisto "chcených" pre docielenie požadovaného efektu, počiatočnou mytizovanosťou nečitateľného autoritatívneho mentora Fletchera počínajúc a účelným rozbitím Andrewovho vzťahu s Nicole, ktoré je využité ako podklad pre depresiu prebitú zúrivosťou a túžbou po sláve nekončiac. Vzťah medzi otcom a synom je zatlačený do úzadia a pre ďalší vývoj nemá veľký význam (mimo scény v kine), inokedy zasa úraduje schematickosť prebraná z akademických vzorov (hádka pri rodinnom stole, kde Andrewa nikto nechápe) alebo číra náhoda, či skôr "riadenie osudu" (havária). Takýchto príkladov je vo filme veľké množstvo a nedovolia mi plne sa unášať na vlnách vyladeného temporytmu._____Ďalšia výčitka spočíva v prítomnosti častých detailov, upozorňujúcich na významné drobnosti, dôležité pre rozprávanie. Predávanie informácií poukazom na konkrétne predmety (bubenícke paličky, notové zápisy) je niekoľko ráz narušené nepodstatnými vecami, s ktorými sa naďalej nepracuje (popcorn v kine, náradie). Taktiež snaha o docielenie gracióznej fluidnosti plynulými kamerovými jazdami a prestrihmi na jednotlivé časti hudobníckej zostavy miestami drhne zbytočnou hrou s montážou alebo sa topí vo svojej vlastnej okázalosti. V dôsledku toho je záverečný koncert bodkou nie tak dôslednou a strhujúcou, ako by si príbeh zaslúžil a otvorený nádejný koniec je opäť len obyčajnou snahou zapáčiť sa v duchu tóniny, ktorá sa nesie celým filmom._____Niet najmenších pochýb, že tu J.K. Simmons predviedol azda najlepší konfrontačný výkon svojej kariéry a Miles Teller mu spoľahlivo konkuruje. Hudba je presne taká, akú čakáme a chceme - pre mňa ako milovníka jazzu dvojnásobné plus. Predsa však zostáva v platnosti vyššie povedané a ja sa s tým neviem zmieriť natoľko, aby som celok vnímal skôr pozitívne, než negatívne. Napriek tomu, že na mňa i fyzická sugescia fungovala tak, ako má, predsa len je výsledok rozpoltený a väčšmi pripadá do triedy prostej efektnosti, než premyslenej afektnosti._____UPDATE: Nakoniec predsa - načo sa brzdiť? - hodnotím. 70% () (méně) (více)
Reklama