VOD (1)
Obsahy(1)
Petr a Simona spolu žijí dvacet pět let. Mají devět dětí, se kterými bydlí v maringotkách na šumavské louce – bez televize, počítače a tekoucí vody. Autoritativní Petr sám sebe nazývá „profesionálním otcem." Potomky vede ke svobodě a souznění s přírodou a zároveň se je snaží chránit před škodlivým vlivem konzumní společnosti. Do školy chodí děti jen na přezkoušení - vysokoškolsky vzdělaní rodiče je učí doma. Rodinná soudržnost, která v dnešním západním světě už prakticky nemá obdoby, působí na první pohled idylicky. Při bližším pozorování však začínají vyvstávat pochybnosti. Film Stále spolu zkoumá, jaká je cena za svobodný život stranou společnosti, a ptá se: existuje recept na ideální rodinu? (Aerofilms)
(více)Recenze (129)
Já to taky viděl. Bohužel si tvůrci vybrali na zfilmování takhle šílené a falešné téma. Ten dokument je IMHO filmařsky natočenej obstojně v rámci dokumentů, daleko lépe než Váňové, Věry, Zikmundi, Trabanti, Šmejdi apod. kde to zase monstr tahají zase tématem. Nemám nic proti alternativcům a vždycky mi byla sympatická postava poustevníka ve Slavnostech sněženek. Ale tohle je vyloženě vylhaný tím jak kolem kontroverzních témat autoři tancují jakoby nic a jsou připosraný z jakýkoliv konfrontace. Netuším, nakolik jim to musel pan Petr schvalovat, ale mám pocit že dost. Přijde mi, že do toho tvůrci šli s tím, že je ta rodina opravdu strašně nezávislá, tatínek je cool hipísák, pak přišli na to, že je to vlastně trošku sociopatickej diktátor, rodina nezávislá není ani omylem. Tak nevěděli, co si s tím počít. Původně to měla být snad jejich oslava, vyšlo z toho něco kdy si štáb sám neví, co má myslet. Sám se přes přes svou práci resp. práci a platbu milionu účtů považuju za docela nezávislého člověka. Proč? Protože když se rozhodnu dneska na všechno vykašlat, vybrat si peníze, všechno prodat tak mám prostředky na to dělat si co chci hodně hodně dlouho, stylem Christophera McCandlesse někde ve srubu na Aljašce možná do konce života, to je nezávislost! Co není nezávislost: Tahle rodinka mi přišla docela zajímavá do chvíle, než jsem se dozvěděl, že ten jejich romantický život bez výdobytků moderní civilizace a závazků v souladu s přírodou a kočováním po světě je financovaný výhradně ze soiálních dávek, což ten dokument pomalu zamlčuje, resp kolem toho srandovně tancuje. Sorry, ale na tom nasekat si 9 dětí a nechat si je ve jménu alternativního stylu života vyživovat státem mi fakt nepřijde nic k natáčení dokumentů. Ale asi je to moderní a hrozně smutný. Ne vážně, tohle mi fakt drásá žíly, že je tohle schopný brát jako něco víc, nedej bože nezávislého. Ty lidi jsou chudáci závislejší víc než a kdokoliv z nás pravděpodobně. Dost by mne zajímalo nebo vlastně radši ne, s kým že je vlastně dcera těhotná, měl bych jeden tip, fuj. Doporučil bych to lidem, co se chtějí nasr... U mne to tak fungovalo dokonale. 2/10 ()
Dokument, jehož tvůrci se bojí zasáhnout, konfrontovat, vyvolat jakýkoliv zajímavější rozhovor kladením zásadních otázek a třeba i větším tlačení na pilu při snaze získat na ně odpověď. Rodina ujetého Petra, který o sobě tvrdí, že žije v souladu s přírodou a ztracenými ideály, přitom posílá své děti vydělávat (nejen) na naftu (!), chodí si na úřad pro dávky a o soběstačném životě nemůže být ani trochu řeč. Nabízí se tolik otázek, na které by divák chtěl znát odpověď, ale bohužel režisérka je nepoloží a jen z uctivého odstupu sleduje to zvláštní šumavské a španělské divadlo o jednom otci, který uklidil svoji rodinu na samotu, aby nad ní mohl mít absolutní moc. ()
Český Captain Fantastic ze Šumavy... Formálně není dokument režisérky Evy Tomanové ničím výjimečný, je to spíš jen taková podprůměrná dokumentární tvorba, nulová kreativita, jak režijní, tak i kamerová či střihová, ovšem obsahově jde o velmi zajímavou dokumentární sondu do života alternativně smýšlející a žijící rodiny, jejíž životní styl připomíná tradiční (kupříkladu romské) nomády nebo možná životní styl Středoevropana před nějakou tou stovkou let, nápodobni patriarchálnímu modelu a žití v harmonii s přírodou. Patriarcha Mlčoch se svou manželkou jsou ideálně vybraní představitelé - on vzděláním inženýr, ona učitelka, jejichž IQ garantuje cílovému diváku dokumentární tvorby jakous takous empatii a možnost porozumění (stejný případ byl výše zmíněný Sundance hit Captain Fantastic, oč jinak by vyzněl film, kdyby alternativně žijící hrdina byl velmi nízké inteligence a životního rozhledu) a i přesto narazí na morální a hodnotové odsouzení (osobně mám také problém s filozofií ,,profesionálního otcovství" - at si pan Mlčoch klidně vychovává své děti, jak chce, ale za své!) - většina dětí z mého pohledu pedagoga i obyčejného diváka má objektivně problémy s komunikací a je velmi špatně socializovaná. Na druhou stranu oč méně se děti či oba dospívající hoši umějí vyjadřovat, o to lépe jsou na tom po stránce fyzické či hudební aktivity. Celý film je dobrým dílkem k mozaice názorů v právě vedené společenské debatě, kam až má právo stát zasahovat při výchově dětí, zda je jejich výchova cele v moci rodiny, či zda má odpovědnost (a kontrolu) přebírat stát. V Norsku by takováto rodina zcela jistě žít nemohla a Barnevernet by zřejmě panu Mlčochovi a jeho manželce děti odebral a umístil je do péče pěstounů a přeneseně státu, u nás (naštěstí) ještě stále manželé Mlčochovi mohou své děti vychovávat podle svého hodnotového rámce a svých rodičovských zásad. Važme si téhle svobody...rodina Mlčochových je jejím lakmusovým papírkem... ()
Není to ani nestranný sběr dat ani konfrontace - a to je chyba jinak tohohle velmi atraktivního materiálu. Mohlo by to být oboje, aby to bylo maximálně výpovědní, jenže protože si autorka nevyjasnila metodiku, na některých místech vyloženě tápu. 3 a 1/2 ()
Čekal jsem, že jim budu fandit, ale naprostý opak byl pravdou. Z pokrytectví mistra Mlčocha a pohledu na jeho zbídačené děti mi bylo celou dobu na blití. Ani v mém případě neproběhla socializace úplně v pořádku, ale jeho koktající a vykulení potomci jsou naprosto nepřipravení na kontakt s okolním světem. Profesionální otec sice velkolepě odmítá konzumní společnost, ale když jde o dávky, tak neváhá nastartovat jedno ze svých aut a vyrazit do města. Pro některé zdejší naivky ještě dodám, že podpora v nezaměstnanosti netrvá věčně a diktátor Mlčoch dojí stát ve stylu barevných na přídavcích na děti. Tam je jedno, jestli člověk vůbec někdy pracoval. Samozvaný Ježíš má však i jiné příjmy. Jeho deset otroků vyrábí hudební nástroje, provozuje kapelu a pěstuje cokoliv prodejné. Pak není problém cestovat po Evropě v karavanu. Navíc si může užívat neustále rozkazy a peskování neposlušných. Prostě hovado. ()
Dokument o nevšední rodině čítající devět dětí, která žije téměř bez kontaktu s civilizací někde na šumavské louce. Děti docházejí do školy pouze na zkoušky, a rodina vyrazí jednou za čas do zahraničí přivydělat nějaký ten mrzký peníz a poznat jiný kraj. Dokument bez otázek a i odpovědí, kterých by se dalo položit opravdu mnoho. ()
Kdybych neměl možnost číst rozsáhlý rozhovor s Evou Tomanovou v Reflexu, měl bych tendenci posuzovat její dílko shovívavěji. Jenže právě v onom rozhovoru natolik odhalila svůj pohled na projekt, že výsledek považuju za fatální prohru. Na první pohled chybí dokumentu konfrontace. Jenže co si budeme povídat, pokud by režisérka vyvolala v panu Mlčochovi pocit ohrožení, pochopitelně by ucukl a z filmu by nic nebylo. Přesto se dalo postupovat odvážněji a nasbírat podstatně víc materiálu. Bylo možné vyzpovídat příbuzenstvo, sousedy, využít několikaměsíční odluky nejstarší dcery od šéfa rodiny atd. Eva Tomanová ale udělala největší chybu v tom, že se nechala, stejně jako zbytek rodiny, panem Mlčochem ochočit. Ztratila odstup a na projektu je to zkrátka znát. V podstatě ani nepochopila, v čem spočívá síla materiálu, který objevila. Na rodinku Mlčochových se dá nazírat v podstatě třemi způsoby. Za prvé jako na projev alternativního životního stylu, ale ten je podle mého zcela nepodstatný. Za druhé jako na projev patriarchálního uspořádání společnosti, kde nejstarší muž představuje vůdce klanu, který rozhoduje o fungování komunity. A za třetí, a to je podle mého úsudku právě případ mlčochovské famílie, jako na komunitu fungující v duchu a podle mechanismů náboženských sekt. Extrémně dominantní, manipulativní a sebevědomý muž měl to štěstí, že narazil na extrémně submisivní manipulovatelnou ženu s nízkým sebevědomím, a výsledkem je přesně to, co má divák možnost pozorovat. Spousta mužů musí panu Mlčochovi závidět, protože dostat tenhle materiál do ruky znamená užívat si svou absolutní dominanci a utvářet svoji partnerku k obrazu svému. Vůbec tady nepomáhá, že paní Mlčochová má vysokou školu a není hloupá. K sektářskému způsobu života a nejrůznějším ideologiím inklinují mnohem víc vzdělaní lidé. Kdyby Tomanová pochopila, oč tu jde, mohla krásně zachytit prostředí, které je jinak kameře naprosto nedostupné, protože nejrůznější Parsifalové nebo Škrlové jsou dost chytří na to, aby si drželi média od těla. Pan Mlčoch rozhoduje o všem a i když teoreticky nic nebrání členům rodiny odejít, ve světě mimo rodinu by neobstáli, protože o tom světě nic neví a neumí se samostatně rozhodovat. Celkový dojem: 35 %. ()
Obraz života novovikingskej sekty. Jej vodcom a jediným ideológom je bradato vlasatý pán MlčOch (alias Maharíši Pahárášvéránda Thäl). Vládne darom slova, ktoré ostatným obmedzuje (nomen omen - drž ústa zavreté a slastne si vzdychni). Zisky kumuluje a ukladá neznámo kde (typické pre sekty). Členovia sekty pôsobia ako roboti prírodných prác. Žiadny úsmev, žiadna vzrušená debata ani detské ujúkanie počas otcom prednášaných mantier. Žiadny humor sa nenachádza ani v rečiach a konaní otca. Často badať nervóznu nasrdenosť, ponižujúce príkazy typu Zalez! Vypadni! a hrozby fackou. Kontakt so sociálnym prostredím dediny či mesta je minimálny. V zásade nič proti tarzanovskému štýlu života, ale z úst seňora sivobradáča vyznievajú jeho odôvodnenia ako poprečitované fráze. Nič presvedčivé. Také ozaj sektárske - vplyvu Vodcu podlieha len jeho najbližšie okolie. Pretože sú Stále spolu. Pekne ukázané, že realizácia myšlienok o oslobodení sa z pút mestského života je len a len v rukách ich uskutočňovateľov. Ak sa ich zhostia podobní Mlčovia Ochovia, Pán Boh s nami a zlé preč! Mimochodom zaujímalo by ma zdôvodnenie výroku pani (asi zo sociálky) v úvode, kedy na vetu pána Mlčocha, že či nevidí, že tie deti sú zjavne v sociálnej núdzi, ona odpovie, že áno, oni sú, ale Vy nie ste." Či teda a aké má tento pán zdroje, že nie je v sociálnej núdzi. Druhou poznámkou je paradox, akým pán M. obhajuje tesnú spätosť rodiny a tak, no vlastných predkov a predkov jeho ženy, prípadne ich súrodencov zjavne z tohto kontextu a kánonu jeho filozofie takmer úplne vylučuje. Zaujímavé komentáre: Eluin, popelka595. ()
Sebestředný diktátor a jeho stádo koktavých, konverzace neschopných asociálních potomků. Velmi zábavná a lehce nedotažená sonda do života jednoho egoživota. ()
Po zhliadnutí tohto dokumentárneho filmu som zostal mierne šokovaný, dosť prekvapený, ale hlavne poriadne nasratý. Vlastý, zarastený blbec Mlčoch by si zaslúžil poriadne po papuli. Za to ako týra, manipuluje a terorizuje svoju rodinu by mal sedieť v base. Jeho hlúpa, submisívna manželka Simona by sa mala liečiť na psychiatrii. Dvoch najstarších synov treba urýchle niekde izolovať, pretože z nich pod vplyvom ich despotického otca vyrástli nepredvídateľní psychoši. Ostatné deti zveriť sociálke a tie najmladšie umiestniť do normálnych rodín na prevýchovu. To čo predviedol egocentrický blázon Petr Mlčoch v tomto dokumente je jasný príklad dlhodobého, systematického domáceho násilia. ** ()
Dokument má jednu zásadní chybu - sice se tváří jako nestranný, ale výběrem střípků a sestřihem dost jasně ukazaje kritické stanovisko režisérky. To značně snižuje jeho kvality. Chápu zaměření se na otce, vadí mi absence doplňujících informacích. Rodina odjíží za výdělkem do Španělska a zanechává Dorotku doma. Proč, když jsou stále spolu? Dovídáme se, že Dorotka čeká miminko, ale je nám záměrně zatajen otec dítěte. Proč? Působí to dojmem, jakoby nejstarší dcera s novým potomkem stále zůstávala v lůně své biologické rodiny. Je tomu tak ale ve skutečnosti? Divák nepotřebuje dostat naservírované názory reřisérky, je schopen udělat si názor sám, ale musí k tomu dostat kompletní informace. Pozoruhodným shledávám přístup učitelů. Je patrné, že s alternativním životem rodiny nemají problém, dokonce to vnímají jako přínos, jakoby i oni byli okouzleni fluidem velkého otce. Ten na rozdíl od svých dětí ví co dělá a proč to dělá, bohužel se mu nepodařilo vychovat ve vyzrálé osobnosti své potomky. Možná jsou šťastní, ale pouze ve stínu svého otce. Dojem idylického vztahu mezi manžely je narušený nevybíravým okřikováním matky v přítomnosti dětí. Kde chybí respekt ke svobodě druhého člověka, je něco špatně. Ať už u hlavy rodiny nebo u paní režisérky. ()
Návrh na alternativní název: Pokrytecký psychopat a jeho továrna na asociální neurotiky. __Z hlediska formy je film konvenční, ale z kontextu je cítit, jak omezený prostor režisérka měla: V případě konfrontace by se Petr kousnul a natáčení by skončilo, v případě podlehnutí Petrovým manipulacím by dokument ztratil jakýkoliv smysl. Pokud to nešlo během natáčení, o to víc bych však žadonil po větší vynalézavosti v postprodukci. __ Autorka filmem předává hlavně emoce a atmosféru; informací je pomálu a otázky si klade divák sám - což je vlastně dobrá koncepce. Proč by autorka sama měla řešit sociální singularitu tohoto typu? Zamířením kamery na sebejistého, cholerického a navenek licoměrného (uvnitř zřejmě velmi vypočitavého) člověka poodhalí další hranici našeho společenského uspořádání. Tady totiž nejsou v konfronaci "konzumní" a "přírodní" způsoby života nebo "konvenční" a "alternativní" koncepce rodiny (to jsou jen zcestné interpretace a záminky pro racionalizaci). Tady jsou v konfrontaci sebestředný jedinec, který chce kojit svoje autoritářské (a jiné zvláštní) potřeby a zneužívat slabostí sociálního státu, a státní instituce, které neví, co si počít s parazitem! Z tohoto pohledu je film zajímavým příspěvkem do celospolečenské diskuze. ()
Profesionální otec Petr by měl okamžitě dostat padáka od svých dětí, protože je nenaučil ani pořádně mluvit, natož samostatně uvažovat. To nemůže nikdo myslet vážně, že by ho takový život bavil. Upřímnost jsem tady viděl jenom u demagoga Petra, přičemž upřímný demagog je vždycky nejnebezpečnější. Zaplať Pánbůh, že takový člověk žije daleko od ostatních a otravuje život jen svojí rodině. Jinak dokumentaristika na bodě nula, Mlčoch jakoby tady působil i jako cenzor a film si stříhal ve Španělsku pod mostem. Dokument není obraz, aby něco prostě jenom zachytil. ()
Zvláštní dokument, vlastně ani nevim jestli mi ta rodina byla sympatická nebo ne. Každopádně jsem zvědavej jak budou fungovat až jim jednou fotřík natáhne brka, když ta jeho dominantní výchova udělala z jeho dětí bandu zakřiknutejch pošuků. To pak bude slušná anarchie. ()
Po celou dobu sledování tohohle dokumentu ve mě bublala krev a měl jsem nervy jako prase. Mlčoch je KOKOT. Po dokoukání jsem si přečetl pár zdejších komentářů a jsem rád, že nejsem sám kdo si to myslí. Asi nemá cenu psát víc. Je tady pár komentářů, který to docela dobře vystihují. V podstatě se ztotožňuju s komentářem uživatele Galadriel. Též výstižný je návrh na alternativní název: Pokrytecký psychopat a jeho továrna na asociální neurotiky... od uživatele liborek. ()
Pro mě osobně dokument na fascinující téma, jehož sledování mě vystavilo nebývalému otřesu. Jako už tolikrát, opět člověk nestačí žasnout, v jakých podmínkách někteří z nás žijí v 21. století. V tomto případě samozřejmě těžko nějak "objektivně" hodnotit dokument, protože to první, co se dere na mysli, je hlavně vlastní názor na prezentovanou rodinu, potažmo její hlavu v postavě toho autoritativního fousáče. Film jsem zhlédl s nebývalým zájmem a stejně dychtivě jsem si zde přečetl všechny komentáře (moc jich zde stejně nebylo, na to, že od premiéry v kinech už utekly skoro 3 měsíce), ze kterých se člověk dozví také mnoho zajímavého. Celkově se nemohu ubránit dojmu, že ať už se tento dokument teoreticky mohl či nemohl natočit lépe, osobně ho shledávám velmi dobrým tím, jak vyhmátl nesmírně silné téma, o kterém by se dalo klábosit neobyčejně dlouho a které nemůže nechat chladným snad nikoho. A tak asi jediné, co zbývá, je čekat, jestli se tvůrci k té rodině ještě v budoucnu vrátí, protože se to přímo nabízí (i mě napadla otázka, co s celou rodinou bude po Petrově smrti, jak už zde někdo zmiňoval přede mnou), a jestli o nich ještě uslyšíme. Osobně bych o to zájem určitě měl - dlouho jsem neviděl dokument, který by mě tak oslovil. ()
Inakosť verzus tradícia. Žitie na okraji s spoločnosti verzus kresťanstvo, otcovská autorita a rodina. Celkom by ma zaujímalo, čo všetko zobrazené pred kamerou zodpovedá skutočnosti, či napríklad už zrejme dospelí synovia sú stále tak pod otcovskou nadvládou, alebo sa niekedy aj búria. Hádiek tu totiž nie sme svedkami nikdy. Rozhodne verím, že ak si niekto takýto štýl života vyberie, môže byť šťastnejší, ako väčšina obyvateľstva. Neznamená to však, že automaticky aj byť musí a že ja som v paneláku odsúdený na trápenie. O to Tomanovej nešlo, len mi pripadá, že sa dá nájsť aj zlatá stredná cesta, ktorá vylučuje existenčné problémy a to je napríklad život na vidieku a prípadne dochádzka do mesta za prácou. Poznám ľudí, čo zmýšľajú podobne, ako táto rodinka a vďaka takémuto kompromisu vedú šťastný život. ()
Aj keď prírodu milujem, neviem si predstaviť, žeby som žila takýmto spôsobom života. Možno len načas, napr. v rámci dovolenky. Na druhej strane sa snažím pochopiť dôvody týchto vysokoškolsky vzdelaných manželov, prečo si vybrali práve takýto život. Je mi jasné, že len z lásky k prírode to nebolo. Vychovávať takýmto spôsobom svoje deti je silný extrém, ale nenapadlo mi to odsúdiť. O čo je lepší dnešný liberálny trend? Ten, ktorý si často neváži rodinu, ktorý neguje akúkoľvek autoritu, vrátane Najvyššej?! O čo je lepšia súčasná školská výchova pred rodinnou? Myslím, že kontroverzný pohľad sa po hlbšom zamyslení musí prikloniť buď na stranu zavrhnutia, alebo sympatií. Môj sa priklonil skôr k sympatiám - ale nie bezvýhradne. ()
Dokument o zajímavém případu "cikánského" způsobu života na mne působil nepříjemně. Nehodnotím kvalitu, ale spíše projevy dokumentované rodiny. Divné. Asi i toto je možné, ale to je tak vše, co bych k tomu řekl. ()
Autoritativní vůdce smečky, submisivní vysokoškolačka a jejich kopa případů pro psychology. Děti s omezenou individualitou, které říkají a myslí si to, co chce jejich otec. Odpověď na otázku „jak si představuješ svoji budoucnost?“ od jednoho z nejstarších synů zněla „nikdy si nepředstavuji, ani co bude zítra“. Asi jsem málo alternativní, ale mně to přišlo až děsivé. Jen dvě hvězdičky, protože si nejsem jistý, jestli to nerežíroval převážně Petr Mlčoch. ()
Reklama