Obsahy(1)
Filmová fantazie na motivy staré židovské Prahy Franze Kafky. Film Labyrint zpřítomňuje tvůrčí proces, když své vyprávění nechává plynout v mysli zahraničního režiséra, který v Praze dělá rešerši na film o Franzi Kafkovi. Na principu snu a volných asociací se odvíjí segmenty, které se zaobírají nejrůznějšími úhly pohledu, které Kafkovo dílo, osobnost a úděl nabízejí. Fiktivní režisér se v labyrintu své mysli projektuje do situací z autorova života, v nichž mu je průvodcem sám Kafka. Současně se zaobírá historií perzekuce Židů i nahlíží monstrozitu byrokratického aparátu, kterou Kafka předjímal, ale nemohl tušit do jakého zrůdného rozměru a funkce doroste několik let po jeho smrti v institucionalizované genocidě a celkové mašinérii nacismu.
Česko-německý projekt Jaromila Jireše představuje unikátní filmový tvar. Jakoby v souladu s Kafkovým nevalným míněním o uměleckém potenciálu kinematografie a s přesvědčením nemožnosti jeho dílo definitivně a absolutně uchopit nepředkládají tvůrci divákům jednoznačný výklad, nýbrž soubor poznámek k fiktivnímu filmu, který nikdy nevznikne a jehož režisér jej sám vzdá. Tápajícího režiséra ztvárnil Maximilian Schell a role Kafky v jeho představách se ujal Christopher Chaplin, nejmladší syn proslulého komika. V dalších rolích se objeví Miloš Kopecký a Vlastimil Brodský. (Česká televize)
(více)Recenze (13)
Fascinující snímek, vezoucí se tak trochu na kafkovském cyklu, který se na přelomu osmdesátých a devadesátých let točil na Barrandově (Amores de Kafka, Los (1988), Kafka (1991), Milena (1991), ke kterým se následně přidaly ještě adaptace Proces (1993) a česká Amerika (1994)). O titulu existuje na internetu minimum informací, snad proto, že nebyl v české kinodistribuci a hrál se jen dvakrát v Č(S)T, naposledy v roce 2016. Oficiální záznamy např. v NFA titul vedou pouze pod (původním?) německým názvem Beschreibung eines Kampfes, nikde se například nedočtete o přítomnosti Ondřeje Vetchého jako českého hlasu pro Franze Kafku (hraného Christopherem Chaplinem) nebo Jiřího Adamíry (který zde propůjčil hlas Schellovi). Ano, je to koláž všeho možného židovského od golema a Rabiho Loewa (Kopecký) přes židovské rituály k hilsneriádě (mimochodem dojde i na Kavkův Proces) až po řádění nacistů (Otto Ševčík), do toho Schell/Režisér neustále volá sekretářce nebo jemu volá producent Karel (Dirka?). Rovněž se taky nikde, kromě závěrečných titulků, nedočtete, že snímek pro mnichovskou společnost Art Oko Film (patřící Dirkovi) vyrobila společnost Nationalfilm (založená hned v roce 1990, nejspíš inspirovaná Lucernafilmem, přičemž si obě nové společnosti přivlastnili název posledních dvou soukromých filmových výroben, které byly do konce druhé světové války ještě aktivní a které byly následně zestátněny). Ten Nationalfilm, který později vyprodukoval Slunce, seno, erotika (1991) nebo Nebát se a nakrást (1999) a ve kterém působili Rudolf Mos a Blažej Vráb, i když jejich jména v titulcích nefigurují. ()
Svébytný Jirešův pokus o artový film s prvky dokumentu ve mně vyvolává rozporuplné pocity. Oceňuji režisérovu snahu vytvořit poměrně experimentální drama, které není klasickým hraným životopisným snímkem ani klasickým dokumentem, dokonce i v rámci kategorie „film o (fiktivním) filmu“ se jedná o dost nekonvenční záležitost. Náhled do práce autorského režiséra, který studuje různé prameny, sbírá a třídí si materiály na svůj nový film, nabízí nepochybně zajímavé úvahy i nespočet pěkných odkazů určených pro rozhleděného diváka. Ve flashbacích ze života spisovatele Franze Kafky (včetně parafráz z Kafkových stěžejních děl) zase dýchá slušná dramatická atmosféra. Problém je, že výsledek tvoří dost roztříštěné a zmatené leporelo, v němž ani ta atmosféra a údernost vybraných pasáží nevydrží působit na diváka dostatečně výrazně, jsou-li jednotlivé útržky (dramatický příběh + filosofické úvahy + zpovědi různých postav + historické pozadí + ukázky z jiných filmů či dokumentů..) střídany někdy až příliš chaoticky. Nejednou mě dost rušila vyprávění postav (nejen) Kafkových příbuzných a známých, která mají asi připomínat dokument plný zpovědí lidí o jedné osobě, ale současně ty zpovědi jsou mnohdy sehrány jako podivné divadelní monology. Také ony dokazují, že ne pokaždé musí vzniknout z formálně neotřelého snímku zaručeně filmový klenot. Labyrint jím dle mého názoru příliš není, vnímám ho spíše jako zajímavé svědectví jednoho z marných pokusů některých tvůrců navázat na novou vlnu 60. let i těsně po pádu železné opony. 60% ()
Prazáklad pražské židovské mytologie - smíchán Kafka se starým židovským hřbitovem, židovskými náboženskými obřady, pogromem 1389, golemem a "jeho otcem", Šimonem Abeleses, hilsneriádou a jako další krok šoa a Terezín. Jako spojovník mozaiky režisér, který v Praze hledá inspiraci pro pochopení Kafky, ve skutečnosti didakticky dovysvětluje obrazy, které tvoří valnou část filmu. Osobně právě tu spojovací část považuju za popisně nadbytečnou a literátskou. Třebaže dnes řada té pražské židovské mytologie sklouzla k reklamnímu turismu, zpracování Jirešem a kameramanem Vojnárem je u starších historických obrazů podmanivé (i herecky - Kopecký jako rabi Jehuda ben Becalel alias Löw, Brodský jako Löbl z případu se Šimonem Abelesem, Krejčík jako Baxa z hilsneriády). Neméně důležité je vystoupení operního zpěváka Karla Bermana, který vzpomíná na terezínské věznění a zpívá velmi zaníceně starou českou lidovou píseň. Dokumentární hodnotu mají i záznamy tradičních židovských obřadů pod vedením Viktora Feuerlichta a Ladislava Bluma, do značné míry díky původem podkarpatskému původu Feurlichta zaznamenávají autentické východožidovské prostředí - v liturgii - předválečné. ()
Tento ťažký dokumentárny film sa snaží vyrozprávať príbeh tápajúceho režiséra, ktorý ma značné problémy s úlohou natočiť film o najznámejšom českom Židovi Franzovi Kafkovi. V snahe pochopiť jeho myšlienky sa vydáva na cestu svetom Kafkovej tvorby a zároveň aj na púť dejinami perzekúcie Židov. Nosnou myšlienkou sú tie z obdobia 2. svetovej vojny kedy už 24.1.1939 poveril ríšsky maršal Hermann Göring (ten bol vybavený plnou mocou od Hitlera na koordináciu protižidovských opatrení) Reinharda Heydricha vyriešením židovskej otázky. V samotnom Protektoráte Čechy a Morava už 20.2.1940 boli zakázané židom návštevy divadiel a kín. A potom nasledovali ďalšie zákazy od 1.3. mali vo svojich pasoch symbol J, 1.5. otvorili najväčší koncentračný tábor Osvienčim, od 17.5. nesmeli navštevovať sady a parky, od 15.6. nesmeli jazdiť taxíkom, od 15.8. nesmeli vstúpiť do reštaurácii a kaviarni, od 1.9. nesmeli chodiť do lesa, od 1.11. sa nesmeli sťahovať. V roku 1941 od 1.9. museli nosiť Dávidovu hviezdu, nesmeli chodiť do knihovni, na pošty a zároveň mali zakázaný prístup aj do synagóg. Ale aj samotná tvorba Kafku bola rozporuplná odráža rozpory doby ale hlavne jeho osobnú duševnú rozpoltenosť. Premietajú sa v nej hradby sociálnej, národnostnej a rasovej odlišnosti. Franz Kafka uviedol do literatúry nový literárny smer existencializmus, smer, ktorý sa zaoberá bytím človeka. Vyjadruje sa ku genocíde o ktorej rozmeroch v dobe smrti nemohol ani tušiť. ()
Mám sto chutí označit to jako béčkový experiment. Aby nevznikl zmatek, myslím tím experiment, který je experimentem, ale takovým zaleknutým, který pořád chce být hlavně filmem a který tvoří někdo, komu jsou experimenty jinak cizí. Samozřejmě béčkové experimenty můžou být o dost lepší než ty "áčkové", ale Labyrint mi skončil někde v průměru. Zajímavě vedené a veskrze poutavé to je, ta dokumentární filmová řeč, která není dokumentem ani ničím jemu jasně podobným, mi docela sedla, ale to ladění do jakési eseje, která chrlí informace a spojuje Židy, holocaust a Kafku dohromady, přičemž co chvíli přichází s něčím jiným, ať už to na sebe navazuje nebo ne. Celkový pocit z toho mám tedy jediný - zmatek. Hlavně to spojování holocaustu a Kafky jsem zrovna nepobíral, vzhledem k tomu, že se jeho samotného ani nemohla dotknout. A hlavně proto to vidím jako průměr, protože v tom nevnímám celistvost, kterou bych i v něčem takovém potřeboval. Ale určitě je mi sympatické, že se Jireš o něco takového pokusil - ono to totiž není zrovna jednoduché a hlavně takové filmy vznikají hlavně v minimální produkci a málokdy se do nich pustí někdo obecně známější. 3* ()
Fiakrem faktů a legend. Kmenovým městem, s rodokmenem, na který padly kamenné kostky, šarlatové opony. Za pěvcem v trnoví. Žít, opanován výdechy z rešeršních flakonů. ()
"Všechno je tak absurdní, tak propojené, tak složité…" Nic nevystihuje tento Jirešův "experimentální film" lépe než závěrečná slova jeho hlavního protagonisty, jakéhosi zahraničního režiséra, když v samém konci snímku dochází k závěru, že z uvedených důvodů není schopen film o Franzi Kafkovi natočit. Téma antisemitismu a holocaustu je pro mě vždy hodně silné, takže byly chvíle, kdy se mě film poměrně hodně dotýkal. Ale ona Jirešova snaha propojit Kafkovy životní osudy (a třeba jeho vztahy ke svému otci či k ženám) s tématem nejen zmiňovaného holocaustu ale třeba i s Golemem rabiho Löw, to jsem opravdu moc nepobral. Pokud si onen zahraniční režisér v úvodu vytyčil za cíl odpovědět na otázku "kdo byl Kafka doopravdy, a ne co z něj udělali kafkologové" a "najít klíč k k jeho životu, něco jako kompas", tak se obávám, že se v tom musel nejen onen režisér ale především divák tohoto snímku postupem času totálně ztrácet. Neříkám, že ve filmu nezazněly zajímavé myšlenky (viz třeba "výlučnost vzbuzuje nenávist") a že zde člověk nemohl dozvědět zajímavé informace (např. upozornění na to, že jedním z témat, které se zrcadlí v Kafkových dílech je vina nevinných). Přesto tento "kafkologický labyrint" v podání Jaromila Jireše pro mě zůstane spíše zklamáním. ()
V titulcích filmu uvedeno: koprodukce Československo / Německo. -------- Výborně, údaj o zemích původu opraven, pochvala udělena 27. 8. 2023. ()
Mě se tyhle experimentální filmy pohybující se mezi něčím a ničím moc nelíbí. Jako diváci sledujeme tvůrčí práci režiséra, který se snaží pochopit a nalézt cestu k někomu tak složitému jako byl Kafka. A nedaří se mu to. Zjišťuje totiž, že sám F. K. měl leckdy dost kontroverzní názory, ale nenacházíme definitivní odpovědi proč. To vše probíhá různorodou imaginární tvorbou, která se vrací pomocí různých scének do minulosti, ale též vychází z děl slavného autora. To vše pak porovnává s realitou, která nastala po Franzově smrti - koncentráky, genocida, vyhlazení židů. Je to temné, nudně a nezáživně vyprávěné, prim hrají stíny a tma. Chápu, jde o souznění atmosféry s daným tématem, ale autoři ve svých myšlenkách vlastně nikam nedošli... ()
Příjemné překvapení, Jireš je prostě nadprůměrný režisér a i v tomto polodokumentu nezklamal. Pro znalce Kafkova díla jsou zde šikovně podané pasáže z jeho děl, vlastně celý film je velice zajímavý. 80%, 27.7.2016. ()
Tvůrci se měli spíše soustředit na toho Kafku a ne tam splácat dohromady všechno židovské od golema až po šoa. ()
Myslím, že s ničím neměl Kafka tak málo společného jako s praktikováním (židovského) náboženství, jakož i s pogromy, koncentračními tábory apod. I bez Kafky by to byl slušný mišmaš, ale pan Jaromil šel ještě "dál"... téměř v každé scéně pan režisér (M. Schell) křečovitě svírá Kafkovu fotku ve zřejmé snaze o proniknutí mistrova ducha do všech koutů židovských dějin (!!!)... Za mě hloupé a navíc nesmyslné a bezúčelné. ()
Reklama