Režie:
Tolga KaraçelikScénář:
Tolga KaraçelikKamera:
Andaç ŞahanHudba:
Ahmet Kenan BilgiçHrají:
Bartu Küçükçaglayan, Serkan Keskin, Hakan Karsak, Ezgi Mola, Ercan Kesal, Tolga Tekin, Tuğçe Altuğ, Ali Semi Sefil, Necat Bayar, Cihat Süvarioğlu (více)Obsahy(1)
Cemal, Kenan a Suzi jsou sourozenci, kteří od chvíle, kdy opustili rodnou vísku Hasanlar, vyrůstali odděleně a každý šel v životě svou vlastní cestou. Jednoho dne jim však jejich odcizený otec zavolá, aby se neprodleně vrátili do vesnice. Nejstarší Cemal dostane za úkol znovu sjednotit rodinu a přesvědčit svého bratra i sestru, aby se vydali na vzpomínkovou cestu do míst, na něž se tak úpěnlivě snažili zapomenout. Když se pokusí dát svoji dysfunkční rodinu zase dohromady a postavit se společné minulosti čelem, budou se muset vypořádat se svými zvláštnostmi a znovu se navzájem poznat. S těmi největšími bizarnostmi se ovšem setkají až ve vesnici. (Cinemax)
(více)Recenze (10)
Film, který začíná stávkou tureckých kosmonautů, rozhodně nebude běžná podívaná. Za chvíli máme pohromadě nesourodou trojici tří sourozenců, která sedá do auta a vydává se na road-movie za svým otcem, o kterém už 30 let ani neslyšeli. A v cíli je kromě vybuchujících slepic čeká ještě nejedno překvapení. Možná to autor trochu přepískl s délkou, která se blíží dvěma hodinám, ale díky triu ústředních postav a jejich představitelům klady převládají (70%). ()
Nemůžu si pomoct, ale Turci mě neustále přesvědčují o tom, jak zajímavou a západně orientovanou kinematografií vládnou. Příběh mladých, se kterými se chce náhle rozloučit otec, kterého půl života neviděli se nese v duchu pěkné roadmovie ukazující kus severního Turecka, včetně rodné dědiny, aby se příběh ve druhé půlce trošku zpomalil, přidal na dramatu a v závěru diváka učaroval krásně vymyšleným koncem. Vše je protkané nenápadným, ale o to zábavnějším černým humorem, který dokáže udeřit v momentě, kdy byste to nečekali a celé to má takový zvláštní duch jedinečného rodinného dramatu, který má v rámci filmařského umění vše, co je potřeba, aby diváka, pokud možno, co nejvíce poznamenal. V tom pozitivním smyslu slova. ()
V Osmanskej ríši netočia len primitívne telenovely. Dokážu natočiť aj celkom slušnú rodinnú drámu, ako je táto, v ktorej ale nechýba ten typický ohnivý nožíkový temperament, ktorý u nás môžete zažiť len v cigánskych osadách. A keď vám k tomu nevadia občasné musulmanské koledy, tak sa to dá celkom vydržať. ()
Popravdě nevím, jak hodnotit film, který se mi současně líbil, ale stejně tak nelíbil. Možná bych ocenil skutečný konec, a ne anekdotu ve stylu vybuchujících slepic, a šel bych s hodnocením výš. Protože se ve filmu nakonec nic nevyřeší, jde jen o slušně poskládaný sled scén s volným motivem (tři sourozenci, kteří se léta neviděli a trpí vykořeněností, jedou za otcem, který se neozval třicet let, aby na místě zjistili, že přijeli pozdě a budou muset zařizovat pohřeb - neoznačuju to jako spoiler, protože to není pro film důležité podobně, jako pro něj není důležité, jak dopadla stávka německých kosmonautů). Sled scén nám odhaluje dosavadní vztahy a problémy nefunkční rodiny, přičemž nejde nijak moc do hloubky (proč se matka oběsila? Také trpěla občas depresemi? A řeší nejstarší syn podobné vlastní deprese vždy smíchem včetně absurdního konce? A Suzi jaká byla manželka? Chlastala často, třeba doma? To by pak člověk jejího manžela i pochopil - ostatně, ani tento motiv není dotažený do konce.). Navzdory určité uvěřitelnosti postav sourozenců (třeba fyzicky si moc podobní nebyli) se ale jinak setkají ve vesnici snad se samými blázny, a dokonce muslimským duchovním, který má pochybnosti a nevěří a nechce říkat modlitby. Motýli pak představují už zbytečnou symboliku za hranou. Celkově se film láme na dvě části - první je road movie, kde poznáváme hlavní hrdiny, druhá se odehrává v bláznivé vesnici a přijde mi, že tam upadne nejen tempo, ale schopnost výpovědi - zkrátka, začne se vyprávění točit v kruhu, nic nového nepřidává, vše již víme, a jen čekáme dlouhé desítky minut na zakončení. Které vlastně nepřijde. Přitom natočené je to citlivě i filmařsky dobře, jen prostě nakonec ta výpověď sama o sobě chybí (pokud za ni tedy nepočítáme přiznanou lásku k tureckým popovým zpěvákům určité doby). ()
Originální, vtipný, tragikomický příběh. Opravdu škoda té přepálené stopáže, druhá půlka se zbytečně táhla. Ale závěr je špičkový :) Podobná motýlí místa existují: https://www.hedvabnastezka.cz/cestovatele/6606-hora-kam-priletaji-umrit-motyli/?reply=50458 ()
Turecká produkcia ma už viac krát milo prekvapila, a tajne som veril tomu, že tak bude aj pri tomto filme. Veď už samotný popis sľuboval vcelku zaujímavú porciu tragikomcikého čierneho humoru. Trojica súrodencov putujúca do rodnej dediny sa priam predbiehala v tom, že kto bude väčší tragéd. No bohužiaľ, požadovaný efekt čiernej komédie sa u mňa akosi nedostavil. Skôr som mal niekedy pocit, akoby to malo prvky absurdnej drámy. Kiežby to aspoň kvalitné dialógy dokázali zachrániť, no ani v tejto oblasti film nevynikol. Ale jedno treba uznať, film dokázal udržať napätie až do samého konca. Však koho by nezaujímalo, akú pointu nám prezradí slepý pastier pod stromom? Myslím, že také záverečné posolstvo by netipoval nikto :) ()
Jsem rad za kazdy turecky film, ktery neresi Osmanskou risi. Namet neni nicim originalni. Tento ale nema moc moznosti nijak zvlast zaujmout. Tuctovy film na jedno podivani. ()
Turecký snímek, jenž v minulém roce vyhrál na festivalu Sundance Velkou cenu poroty, nezaujme ani tak názvem, jako spíše trailerem. Už jen scéna vybuchujících slepic naznačuje, že půjde o specifickou komedii. Avšak pozor, Motýli sice přilétají s opravdu povedenými, dobře časovanými dávkami černého humoru, stejně jako komedií jsou ale i skličujícím rodinným dramatem. Zejména v úvodu sází režisér Tolga Karaçelik právě na humor, když představuje tři sourozence: astronauta, který nikdy neletěl do vesmíru, učitelku, jež je ze svých dětí otrávená, a neúspěšného herce, který místo hraní jen dabuje... kočky. Po několika letech se všichni sejdou a na žádost jejich otce, s nímž se třicet let neviděli, se ho vydávají navštívit do jedné neobyčejné turecké vesnice. První hodina se nese v duchu zábavné road movie, zároveň ale postupně chystá půdu pro dramatičtější, nicméně příliš zdlouhavou druhou polovinu. Téma zapomínání a vzpomínání na bolestné dětství a rozkladu rodiny, která nikdy vlastně neexistovala, umějí Motýli díky sympatickému triu herců prodat. Poměrně originální, místy hodně uřvaná černohumorná tragikomedie, která i přes delší stopáž rozhodně pobaví. ()
Smutná komedie plná absurdního humoru a nádherně bizarních scén: Stávkující kosmonaut se na protest proti tomu, že pořád jen trénuje a do vesmíru stejně neletí, demonstrativně zapálí při rozhovoru v televizním studiu. Ve stejném skafandru pak pomáhá nést na hřbitov rakev se svým zesnulým otcem. Ještě předtím ovšem musí spolu se sourozenci přijet do zapadlé turecké vesnice, kde samovolně vybuchují slepice, protože sezobaly střelný prach. Ani scény s imámem nepatří mezi tuctové... Turecká kinematografie jde v posledních letech výrazně nahoru. -------- V titulcích filmu uvedeno: český i originální název Butterflies. ()
Všechno, co by mohlo být na Motýlech zajímavé, pohřbil Karaçelik pod nánosy (často samoúčelného) humoru. Tomu, co dokázala Maren Ade v Erdmannovi, tedy mistrovsky skloubit dramatický žánr s komediálním, se nepřiblížil ani vzdáleně. Nechápu Sundance. ()
Reklama