Režie:
Mira FornayScénář:
Mira FornayKamera:
Tomáš SyselHrají:
Jaroslav Plesl, Petra Fornayová, Regina Rázlová, Jazmína Cigáneková, Irena Bendová, Mária Fornayová, Cyprián Šulej, Monika Čertezni, Bohuslav Zárychta (více)Obsahy(1)
Rodinný příběh jednoho dne Jaroslava K. (Jaroslav Plesl) a jeho nejbližší rodiny. Jaroslav K. bojuje o svoje děti, a aby je získal od svojí krásné ženy Blanky (Jazmína Cigáneková), musí se vyrovnat nejen se svojí dominantní matkou Dorotou (Regina Rázlová), ale hlavně se musí poprat se svými nejtemnějšími stránkami a démony. Na jeho metaforické cestě, která je strukturovaná jako počítačová hra, bude muset obětovat víc než by kdokoliv z diváků předpokládal. (Cinemart)
(více)Videa (1)
Recenze (62)
Kéž žabičko, kéž bys promluvila.... Chtěl jsem dát pět hvězd, ale přišlo mi to příliš zákeřné, přestože bych rád nalákal další nadšené, ale i zbědované diváky. Dívám se rád na ženské autorské filmy (ať už Jessicy Hausnerové, Jane Campionové, Chantal Ackermanové či Kelly Reichardtové), po jejichž shlédnutí jsem naplněn zvláštní nostalgii, tušením poznávání nepoznatelného; i určitou poddajností a tvárností vzhledem k uvedeným. I zde, v tomto filmu, poznávám ženský rukopis, ale sdělené mě neuvolňuje, neformuje, spíš blokuje a petrifikuje. Ani použité formální prostředky - od hovězí porážky po LGBT - mě sotva mohou oslovit. Prostě mi na začátku filmu chybí titulek: mužům nad 70 let nepřístupno. - Poznámka: akronym LGBT, nyní už pokročil k LGBTIQ+ zahrnuje genderové identnity: lesbian, gay, bisexual, transgender, intersex,queer a lidi s různou sexuální orientací (+). Pokud chcete vědět, který gender natočil tento film, pak vám to i přes dobrou vůli nepovím. ()
„Mně je zle. Mně je špatně. Už nemluv!“ Honzíku, dáš si ještě nějaký česko-slovenský filmový pseudoart? Nie, radšej knihu! Hysterií a „metaforami“ k depresi aneb až příliš toxické rodinné vztahy…Jardo, ty kluku nešťastná, do čeho jsi to vlezl?! Ale pak už jsem se neptal Jaroslava, protože se zjevila Jaroslava (ehm), a otázka se stočila k mé motivaci vidět toto dílo. Zvědavost? Asi. Zřejmě jsem podvědomě po řadě (většinou) nadprůměrných snímků potřeboval vidět takový, vedle něhož jejich kvality skutečně vyzní. Stalo se. A za to děkuji 1 hvězdou. A soudě dle některých komentářů návštěvníků LFŠ je škoda, že jsem nebyl na besedě po projekci. Zeptal bych se režisérky, jak přesně se žena může uspokojit žábou bez jazyka. Rozumějte, čistě technicky, neb jsem zoufale primitivní, přízemní muž bez fantazie, kterého zajímá, jak věci fungují (a pod tou vodou nebylo nic vidět). Hádám ovšem, že by mi její odpověď nedávala smysl. Ostatně jako existence tohoto filmu. Pokud jsem však jen neklouzal po povrchu místo toho, abych šel dostatečně do hloubky… ()
Naprosto nezvládnutá pseudoartová slátanina, která jen bude lidi odrazovat od těch dobrých uměleckých filmů (pokud to tedy nějakým omylem někdo z normálních lidí uvidí, myslím že i většina diváků na ČTart přepne po 15 minutách). Prostě takové to ryze české sociální drama, ale ozvláštněné tím, že autorka asi viděla filmy Roye Anderssona, možná i film U zlaté rukavice, a pokusila se to napodobit. A jako bonus tu máme naprosto mimoňskou anotaci od Cinemartu. Ne, film fakt nemá s počítačovými hrami společného vůbec nic. Možná tím mysleli to, že je tam jeden záběr na padající jukebox, který zamrzne v čase. Pánové a dámy z Cinemartu, kdybyste chtěli tipy na nějaké zajímavé počítačové hry mladší 30 let, můžete mi napsat dotaz do pošty:) ()
Je to originální - a to je skoro vše pozitivní, co se k tomu dá říct. Ono je to vlastně další české nic o ničem, jen se to dadaistickou formou snaží maskovat za velké umění. Přitom to kromě pár ukázek několika různých nefunkčních vztahů nic hlubšího nenabídne a když to beru čistě jako experiment, tak to vypadá jako céčkový pokus o Roye Andressona, u které režisérka sebrala veškerý humor a poetiku a nechala jen tu absurditu. A protože neumí pořádně vystavět určitou scénu, tak to po krátké době spíš než zajímavě a hravě začne působit dost nudně. Prvních 15 minut vypadalo jakž takž ještě nadějně, ale pak se ukázalo, že to bude jen sled nezajímavých absurdních scén, u kterých jsem se s každou minutou nudil víc a víc a ve finále už jsem u toho celkem trpěl. A všechny ty pokusy o symboliku a nějaké mysteriózní prvky jsou stejně laciné a prázdné jako celý film. Spíš mám pocit, že je to další z filmů, ve kterém si autor chce vybít svoje úchylky na plátno, protože se tu ve dvou scénách dvě ženy různých věků (jednou je cca dvanáctiletá holčička... nu, asi jsem našel paní Omerzovou) uspokojují jakože pomocí živé žáby a nějakou dobu u toho vzrušené hekají. A ve finále to celé má takový dost lesbický nádech, ale těžko říct, jak moc se psychika autorky promítá do tohohle filmu, protože jestli v určitých náznacích ano, pak v sobě holka musí mít strašný bordel. Nicméně, je to originální, zpočátku i zajímavé, má to solidní kameru a líbil se mi ten dunivý soundtrack, ale jinak to je jen otravný pseudoart, který si chce hrát na víc než je, ačkoli ničím víc není. "Poselství" tohohle filmu mi může říct i kdejaké obyčejné sociální drama, takže nevidím důvod, proč bych kvůli tomu měl nadhodnocovat. Ale tak aspoň je to zase něco úplně jiného, než se tady normálně točí - jen to zas stojí za prd... Slabé 2* ()
Galerie (25)
Zajímavosti (4)
- Film byl uveden na světové premiéře ke konci listopadu 2019 v prestižní soutěžní sekci Rebels With Cause na 23. ročníku Black Nights Film Festivalu v estonském Tallinnu. [Zdroj: totalfilm.cz] (SONY_)
- Film je inspirován rozsáhlým výzkumem režisérky Mira Fornay. Prováděla ho v mužských a ženských věznicích. Svůj výzkum shrnuje slovy: „Rodina je nejagresivnější skupinou ve společnosti, s výjimkou armády a policie.“ (SONY_)
- Natáčení probíhalo ve slovensko-moravském pohraničí, v Bratislavě a Praze. [Zdroj: kinobox.cz] (Duoscop)
Geniální propojení schématu české bajky (variace té o kohoutkovi a slepičce) o podmíněnosti ochoty zastavit utrpení, o podmíněné "lásce", a antické tragédie o lidské neschopnosti řetězec rozetnout a utrpení - tragédii - včas zastavit. *** Až zázračně autonomní vtahující variace na všední vztahové drama mytologických rozměrů. *** Sledujeme odhodlané, k nezdaru dávno předem odsouzené pokusy hlavního antihrdiny do úmoru se znovu a znovu prodírat zaslepeným bludištěm nemocných, gordicky zauzlovaných rodinných vztahů a zkoušet a zakoušet doslova všechno možné i nemožné - protože chápejte, jde přece o děti (no ovšem, jistě, když nejde o život, jde vždycky o děti). V nevyhratelné hře o život se tu marně pere s démony svými i svých “blízkých” a se všemi myslitelnými nepřízněmi osudu, místa, času a okolností najednou, které - ať už jsou zapříčiněny genetikou, historií minulých ublížení, jež nelze odestát, rodovým či osobnostním nánosem zauzlovaných nevraživostí, atavismů, příkoří, prokletí, vražednými partnerskými, rodičovskými či sousedskými kombinacemi, špatným načasováním, nesprávnými rozhodnutími, která nelze vzít zpět, pudy, emocemi, strachy, patologiemi a kauzální logikou - jsou nepřemožitelné. Po generace korodující, neopečovávané, eskalačně a kumulativně se zhoršující vztahy dospěly ke katastrofické konstelaci, do níž je svým životem vržen náš "hrdina" (tak jako my všichni, neboť to je naše společná doba, která se tím minulým eskalováním pod koberec zametaných problémů do vrcholného rozklížení stavu věcí definuje) a která se nedá uprostřed jednoho uštvaně běžícího života najednou celá prolomit, rozmotat, uzdravit, a v plynoucím čase se bude jedině dál zhoršovat, bez ohledu na to, co hrdina-sám také násilník udělá. V žádném případě se nevyhne tomu tak či onak dokonat osobní tragédii, selhání, příběh s řadou možných špatných konců, z něhož už dávno před jeho vstupem na scénu nebylo úniku - ačkoli jako doufající lidská/krutá bytost to nepřestává s nasazením všech sil do posledního sebeobětování zkoušet - jako by se tím snad přece jen mohlo něco v tom spojitém do sebe zavinutém poli minulosti, přítomnosti a budoucnosti odčinit a vykoupit? Jako by se tím neustálým opětovným vrháním, narážením, doufáním, odžíváním, rozbíjením se, novým ubližováním, selháváním a zklamáváním v očistci či pekle s adventurní herní strukturou člověk přece jen dobíral jakéhosi poučení, pochopení, katarze, možná i posunu věcí, vykoupení? Nebo jen úlevy z marnosti snažení? Nebo ani to ne? Na to nikdo nemůže dát odpověď, což neznamená, že je lepší se nevrhat. *** Mira Fornay se tu projevuje jako formálně svrchovaná, zdatná režisérka, která se nebojí objevovat a používat ty nejnepříjemnější a nejpřekvapivější cesty, jak dát fascinovanému divákovi naplno pocítit, o čem přesně je řeč. Jako ženská, která se nebojí pustit se s námi všemi s vyhrnutými rukávy do vivisekce společné bolesti a děděného násilí, které si netrpělivým zacházením se sebou a vztahy donekonečna způsobujeme jako zbytečně (nezbytně?) na sebe navzájem uvalované sisyfovské utrpení. Film naději na očistu a prolomení a zastavení řetězce násilí takovou vivisekcí nedává, ale přinejmenším skrze svou vlastní existenci nám ji ani nebere. Smekám. *** Mimochodem není vůbec marné přirovnávat Miru Fornay k Benedeku Fliegaufovi (Lily Lane, Je to jen vítr...). *** (Febiofest, Slovanský dům) *~ () (méně) (více)