Režie:
Jasudžiró OzuKamera:
Júharu AcutaHudba:
Sendži ItóHrají:
Secuko Hara, Čišú Rjú, Kuniko Mijake, Čieko Higašijama, Haruko Sugimura, Seidži Mijaguči, Šúdži Sano, Ičiró Sugai, Čikage Awašima, Hiroši Nihon'janagi (více)Obsahy(1)
Třígenerační rodina se snaží najít ženicha pro dospívající Noriko, která sama o tyto věci příliš zájmu nejeví. Když je konečně nalezen vhodný ženich, oznámi Noriko rodině, že se chce vdát za někoho úplně jiného. Rodina se zpočátku s tímto vývojem nehodlá smířit, ale nakonec Noriko nechá odejít s novým manželem do jiného města. Film je svým tématem blízký snímku Pozdní jaro, Ozuův přístup ke konfliktu tradice a modernosti je zde ale zcela opačný. (oficiální text distributora)
(více)Videa (1)
Recenze (7)
český název: Sklizeň obilí, ze série "ročních období". V klidném tempu vyprávěný příběh Noriko, která právě překročila třicítku a nastal proto nejvyšší čas se vdát. Noriko se nebrání domluvenému sňatku. Ví, že rodina si přeje pro ni to nejlepší. Nakonec však vykoná svou (nenápadnou sice, ale přesto) vzpouru. Typický Ozu v té nejlepší formě. Sedí se tu na tatami, kamera je postavena nízko, kompozice záběru se táhne do široka. ()
,,I don’t understand youg people nowadays.“ Tento Ozuův film je malinko jiný. Stejně jako v ostatních jeho filmech je i zde ústředním tématem rodina a její generační změny, řeší se tu jako obvykle svatba a z toho vyplývající stěhování se dcery od rodiny. Sklizeň oblilí ukazuje oproti ostatním Ozuovým filmům aktivní roli mladých žen okolo hlavní hrdinky, které se nebojí vzít osud do vlastních rukou. Rodinná pohoda a intimnost jsou tu maximální, velice rád jsem sledoval běžné, klidné činnosti vícegenerační japonské rodinky. Sklizeň obilí je dalším vlastně totožným filmem geniálního Ozua, které slouží jako balzám na nervy. ()
Ozuovo věčné téma úpadku tradiční japonské rodiny je opět založeno na prostém příběhu, který se dá popsat jednou větou. Jeho originální estetika, subtilní nuance charakterů a přesvědčivé ztvárnění japonského rodinného života, který žádný jiný režisér zatím nedokázal zachytit tak působivě jako on, je to, co dělá z jeho filmů neobyčejný zážitek. ()
Čím víc toho od Ozua vidím, tím víc si myslím, že jeho nejslavnější film (Příběh z Tokia) je zbytečně přeceňovaný a jeho největší klenoty jsou méně známé jako právě Sklizeň obilí. Ten film opět pojednává o střetu tradic s (tehdy) moderní dobou a točí se také okolo toho, že se skoro třicetiletá Noriko nechce vdávat, i když ji do toho všichni nutí a když už si pečlivě vybere toho pravého, všechny to zaskočí a jí zase dochází, že se nechce odstěhovat pryč od rodiny. Jsou to taková Ozuova klasická témata a s oběma už jsem se v jeho tvorbě minimálně jednou setkal a to jsem od něj viděl zatím jen 7 filmů (s tímto 8), ale přijde mi, že tady to Ozu zase podává odlišným způsobem, s poznatelně jinými postavami a s takovou propracovaností, která mě na tom natolik nadchla, že nakonec nemůžu jinak než dát plný počet. Tady jsem snad poprvé nevnímal žádný záběr jako zbytečný nebo zbytečně dlouhý, naopak, všude je vidět, jak měl Ozu vše pečlivě promyšlené a přesně věděl, kam vše chce gradovat a kdy s čím přijít. A hlavně zde skvěle dokázal pracovat se všemi postavami a žádná nebyla přebytečná. Ani se teď těm 88% nedivím, ten film si je právoplatně zaslouží. A nejvíc mě na tom všem asi těší fakt, že už jsem se konečně dokázal naladit na Ozuův styl, u kterého jsem dříve jeho kvality dokázal posuzovat jen tak, že je tam vidím, ale neprožívám je. Tak tady musím říct, že jsem od toho celé dvě hodiny nedokázal odtrhnout oči, jak mě to vtáhlo do děje. Samozřejmě je to i precizně natočené, ale to už u Ozua asi nemusím rozpitvávat... Btw, nejvíc se mi z celého filmu stejně líbila scéna, ve které dědeček jde na procházku, zrovna jede vlak, tak si sedne kousek od spadených závor, kouká na projíždějící vlak, závory se zvednou a místo toho, aby šel, ještě nějakou chvíli sedí na místě a pozoruje okolí včetně mraků... Naprosto přesně jsem tu scénu chápal :-) Slabých 5* ()
[3,5*] Dráma s úsmevným podtónom o konflikte medzi tradíciou a modernosťou. Táto druhá časť "Noriko trilógie" prináša drobné rodinné drámy, pekne vykresľuje pomery v japonskej rodine, od tých najmenších členov až po tých najstarších. Film nesie typické znaky štýlu režiséra Jasudžiróa Ozua, ako sú zábery krásnej ČB kamery pekne "od podlahy", početné scény v interiéroch, s prestrihmi na krajinku, či idúci vlak. Musím uviesť, že sa mi tento diel trilógie páči podstatne viac ako ostatné diely (Banšun / Late Spring (1949), Tōkyō monogatari / Tokyo Story (1953)), konečne tu totiž fungujú emócie. Omnoho lepšie tu znášam tú všadeprítomnú strojenosť, dokonca tu je znesiteľná aj Secuko Hara, ktorá je inak pre mňa stelesnením falše (rozdáva falošné úsmevy na všetky strany). Hudba je ako obyčajne trochu vtieravá, ale človek si na ňu po čase zvykne. Veľmi príjemne som bol prekvapený humornou stránkou filmu, najviac sa mi páčilo to vtipné doberanie medzi slobodnými a vydatými ženami ("Neeeé"). Zaradené v zozname 1001 filmov, ktoré musíte vidieť, než umriete. ()
Reklama