Režie:
Lindsay AndersonScénář:
David SherwinKamera:
Miroslav OndříčekHudba:
Marc WilkinsonHrají:
Malcolm McDowell, Arthur Lowe, Robin Askwith, Charles Sturridge, Sean Bury, Simon Ward, Brian Pettifer, Mona Washbourne, Richard Everett, Graham Crowden (více)VOD (1)
Obsahy(2)
Drama Lindsaye Andersona Kdyby je typickým produktem doby, v níž vzniklo, tedy neklidných a revolučních šedesátých let. Prakticky z každého záběru lze cítit obrovský vztek mladé generace, který může zchladit jen bourání hodnot, na nichž v té době stála britská střední třída.
Obsazení vévodí Malcolm McDowell (sígr z Kubrickova Mechanického pomeranče), který hraje Micka, studenta, který vyburcuje spolužáky k revoltě vůči zažitým zvyklostem jejich internátní školy. Tváří v tvář surovým vychovatelům a neschopným učitelům se Mick a jeho kolegové pokusí odstranit překážky, kterými jim pedagogové ztrpčují život, a také zažitou představu o nadřazenosti kolektivu nad individualitou. Pod heslem "Vyberte si, na které straně chcete stát," tak svádí marný boj mladické ideály s nelítostně válcující realitou.
Natáčení začalo jen pár dní před studentskými bouřemi v Paříži a Andersonovi se díky tomu podařilo poměrně přesně zachytit náladu mezi příslušníky mladé generace, fotkami Che Guevary a Mao Ce Tunga na stěnách pokojů počínaje a naivními přípravami na revoluci konče.
Film se stal kultovním především díky tomu, že se Andersonovi podařilo příběhu dodat surreálný nádech, za což vděčí zejména formálnímu zpracování a vynikající kameře Miroslava Ondříčka. Ve chvíli, kdy revoluční události nabírají obrátky, film se anarchisticky rozpadá do jednotlivých záběrů, neustále mění svou barevnost od sépiové po plnobarevnou, střídání reálných a fantazijních záběrů je stále rychlejší.
(oficiální text distributora)
Recenze (124)
Zlatá Palma ()
Malcolmova rozcvička na Mechanický pomeranč nás sto minut dusí svou odtažitostí, monotónností a pomalostí, aby mohla v závěru s o to větší razancí přijít skutečná (a díky předchozímu dění i jeho podání bezezbytku pochopitelná) revolta. Prorocký film. 85% Zajímavé komentáře: liborek_, wipeout ()
Úmornost školního systému tu byla vykreslena dokonale, ale já se s přibývající stopáží čím dál víc nudil. Z nudy mě občas vytrhávaly neuvěřitelný wtf scény, jako kněz uloženej v ředitelově šuplíku (ano čtete dobře) a nebo samozřejmě konec. Důchodkyně se samopalem se mi prostě nikdy neomrzej. Více se mi líbil žánrově příbuzný britský film Scum s Rayem Winstonem v hlavní roli. Vše je tam krutější (však jde taky o polepšovnu a ne o prestižní univerzitu) a není to tak přestřelené. ()
Hmmm, tak po druhém shlédnutí ( na LFŠ ještě nebyla titulkovaná projekce ) musím jít o hvězdičku dolů. Téma a poselství filmu je evidentní a sympatické, ale Kdyby.... je svojí formou na můj vkus příliš odtažitý a chladný. Neustálé profesorské omílání tradicionalistických dogmat brzy začíná lézt krkem, bohužel stejně tak velká okázalá gesta Malcolma McDowella ( ať už ve vystupování, nebo neustálé plky o revoluci ) bez zlidšťujících okamžiků. A jedna láhev vodky na pokoji opravdu nestačí... ()
Film, ve kterém nikdo nemá pravdu. Plný negativní atmosféry, skryté agresivity a neochoty pochopit druhou stranu. Nevnímám to jako nějakou propagaci a omluvu revolty až terorismu - ale ani naopak. Zkrátka je to modelová situace sloužící k zamyšlení. Kdo tu měl ustoupit? Čí hodnoty měly být prosazeny? Skutečně zajímavý film. ()
(1001) -"Aries. That's Mick. No matter how strong the urge, resist any temptation to go into battle this month. Otherwise, you run the risk of not only being on the wrong side but possibly in the wrong war." Ach, to je tak krásné. (V poslední době jsem místo dokonalé začala používat slovo krásné, a v tomhle případě mám ještě na mysli také ironické a absurdní. Možná bych použila i bizarní, ale tam si pořád nemůžu zvyknout na to d, které tam nepatří.). Všechny ty detaily v jednotlivých scénkách. A jakým způsobem probíhá dvoření! (Mám ráda tygry. A svádění na hrazdě.) Vždycky jsem také měla slabost pro film vyprávěný v pojmenovaných kapitolách a to je tady použito trefně "chladně a prakticky". Jako výpověď/prohlášení je to bezchybný film, ačkoliv takový ten, do kterého nejsem investována srdcem, ale mozkem. Jean Vigo by byl myslím pyšný. (Bonusová pochvala: Ředitel řekne "Chlapci, chlapci, poslouchejte rozum." A revolver vytáhne dívka.) A ještě musím říci, že z nějakého důvodu nemám ráda, když se tenhle film spojuje s případy střílení (v amerických) školách 21. století, protože kontext a význam obou fenoménů je naprosto odlišný. ()
Internátní škola jako (britský) společenský celek, striktní hierarchické uspořádání představuje náznaky totality. Jednotlivé skupiny jsou rozčleněny do systému "tříd" - v čele stojí ředitel, jehož poskokem je jeho zástupce, ten má zase pod sebou několik pomocníků (mazáků), kteří již přímo prováděli šikanu a mučení na nově příchozích studentech (bažantech). Lindsay Anderson film koncipuje do osmi vzájemně propojených kapitol oddělených vysvětlujícími mezititulky, první polovina filmu je prezentována jako důsledná analýza školního řádu a pravidel a jednotlivých charakterů, spíše tedy propracovaného systému šikany. V hlavním hrdinovi Mickovi postupně vzrůstá nenávist a chuť po revoltě, která vrcholí závěrečnou fantazijně stylizovanou sekvencí totálního anarchistického masakru. Film je znepokojivý o to víc, když si uvědomíme, že byl natočen v revolučním roce 1968, což mu dodávalo obrovskou politickou aktuálnost. ()
Vychovatelé té trojce neudělali nic dobrého, o tom není pochyb, avšak částečně si za to hlavní hrdinové mohli sami svým chováním, zvláštně Mick. Navíc to sice bylo tvrdé, ale ne zas tolik, aby se to setkalo s takovou odplatou (navíc, pořád měli oni "trýznitelé" výchovnou funkci, čímž chci naznačit výrazný rozdíl mezi tím, co se dělo v tomto filmu a pak opravdovou šikanou třeba ve Zkažené mládeži či Zle mezi námi). Takže moje fandění „rebelům“ bylo jako na houpačce, někdy více jindy méně. Ale…střílet po Audrey šipkou mi nikdo nebude, Micku! Od výcviku v terénu to navíc chytlo lehce fantazijní nádech a mně osobně příliš nesedl. Dohromady mi to dává pouze lepší 3*, ta půl hvězda nahoru za rytí do církve. „Ježíš Kristus je náš velící důstojník. A jestliže ho opustíme, nečekejme žádný soucit.“ ()
Ve všech ohledech voda na můj mlýn. Je to totiž právě anglický konzervativní školní systém, co mi je značně proti srsti, takže bych Angličankou nikdy být nechtěla. Malcom McDowell dostal na začátku své kariéry dvě naprosto nejlepší role (v tomto filmu + Mechanický pomeranč) a je škoda, že už je nepřekonal. Snad vůbec nejbrutálnější scénou jakou jsem kdy viděla, je výprask, který tři rebelanti dostanou od prefektů (ani sebevětší krvák jako např. úvodní scéna ze "Zachraňte vojína Ryana" se výše zmíněné nevyrovná). Tohle by měla být poviná školní "četba" pro učitele (no, i pro žáky :-) ()
If... Zajímavý protipól o šest let starší Osamělosti přespolního běžce. Obojí ukazuje tvrdé podmínky v uzavřené komunitě mladistvých. Ale v Osamělosti jsou to přecejen lidé v jiné situaci, navíc černobílý materiál způsobuje mnohem větší pochmurnost. Jo a Borstal, to výchovné středisko pro delikventy z Osamělosti, je tu dokonce zmíněno. Celkově je Kdyby docela pochmurnou vizí. ()
Snímok, ktorý vďaka myšlienke predbehol svoju dobu. Liberáli by mohli smelo skonštatovať: "My sme Vám to hovorili, že to takto dopadne, keď tých mladých nenecháte, aby sa formovali sami". Lenže v zdravej mysli, sa takýto nápad nezrodí, pričom kde zlyháva výchova rodiča, tam nastupuje tvrdá ruka systému. Ja osobne som ZA, lebo ten čo hovorí NIE, ten sa nestretáva s realitou. Film ako taký, ma však nijak mimoriadne nebavil, i keď haniť ho v žiadnom prípade nemôžem, lebo Briti tie drámy s tématikou šikany skrátka vedia. Spokojný na "trojku". ()
Mládež sa búri snáď od počiatkov ľudstva. O tom, čo by sa stalo, keby takáto revolta zašla do extrému, pojednáva táto britská klasika. Z polovice farebná a z polovice čiernobiela snímka dokáže klásť zaujímavé otázky, aj priniesť prekvapujúci dej. Proste poctivá autorská práca v hlavnej úlohe s excelujúcim Malcolmom McDowellom. 9/10 ()
"Škola je jakýsi svět v malém, zejména v Anglii, kde výchova je tak přesným obrazem celé společnosti," řekl kdesi Lindsay Anderson o tomto filmu. Možná bychom museli být Angličani s osobní zkušeností tamější výchovy, abychom plně pochopili význam Kdyby.., nicméně myšlenky obsažené v tomto snímku jsou univerzální. Středostavovská studentská kolej, kde studenti jsou rozděleni do "vrstev" podobně jako v anglické společnosti, je dějištěm nesnesitelné psychické i fyzické šikany. Většina obyvatel koleje je na zavedený způsob života zvyklá a i noví příchozí (zejména zprvu vyplašený Jute) se brzy začlení do systému a na nějaký odpor ani nepomyslí. Musí přijít Mick Travis, kterého skvělým způsobem ztvárnil Malcolm MacDowell. Travis je revolucionář myšlenky i činy. Po prázdninách příjde do koleje s knírkem, ale raději si ho oholí předem, než ho někdo uvidí a začne mu přikazovat, aby ho odstranil (tak jako později třeba vlasy). Oholí se z vlastní vůle, aby nemusel čelit diktátu shora. Ovšem revolta je pevnou součástí jeho osobnosti: Violence and revolution are the only pure acts. Brzy se dostane do vážných sporů s "establishmentem" a následuje jedna z nejsilnějších scén filmu: výprask v tělocvičně. Nemusíme být očitým svědkem výprasku, stačí poslouchat kroky trestajícího a švih rákosky... Travis je však po tom ponižujícím trestu nezlomený, naopak! - děj se přehoupne do nové "revoluční" polohy. Film je zpracován velmi nezvykle syrově, míchá reálno se surreálnem (kaplan v šuplíku), obsahuje skryté narážky na latentní homosexualitu některých studentů (důsledek segregace hochů a dívek? :)) atd. atd.. Ondříčkova kamera je více než skvělá a atmosféra samotná nás vtahuje do studených zdí anglické školy. Film ovšem nemůžeme brát doslova. Působivá závěrečná revoluční scéna je spíše ztvárněním Travisových představ a vyvrcholení surreálných vizí celého filmu než opravdový masakr. Střídání barevných a černobílých sekvencí, skoro Monty Pythonovský humor (např. již zmíněný kaplan v šupleti) a nevysvětlitelná přítomnost oné dívky je jen poukazem, že nejde o smrtelně vážně míněný film s nedej bože nějakým návodem, ale že se jedná "jen" o alegorii a představu, co by se mohlo stát, kdyby... Tehdy ještě jméno Columbine nikomu nic neříkalo..:-)). A na závěr perlička: to střídání barevných a černobílých scén není nějaké "umělecké" sdělení, ani výsledek nedostatku peněz při natáčení (taková byla fáma), ale šlo o to, že to byl jediný způsob, jak pořádně natočit scény v kapli. Andersonovi se pak zalíbilo, jak to narušuje celkový obraz snímku a rozhodl se rozházet po celém filmu víceméně náhodně víc těch černobílých scén, aby tak docílil přechodu mezi reálnem a fantazií. A ještě jedna perlička: Název filmu byl inspirován básní Rudyarda Kiplinga "If", kterou se prý děti na základních školách musely učit zpaměti: "If you can fill the unforgiving minute/with sixty seconds's worth of distance run/yours is the Earth and everything that's in it/And -which is more- you'll be a Man, my son!" :-)) () (méně) (více)
Jde o studii charakterů deformovaných konzervativním církevním řádem jedné školy.. Konec nepřekvapí... kdyby..?! ()
Začátek, resp. první polovina se mi líbila, ale pak začaly probleskávat jakési intelektuální, artové, filosofické atd momenty, a já jsem ne zcela chápal, o co tam jde. Ovšem jako výpověď o drsnosti školního systému skvělé. ()
Tak tomuhle musím dát hvězdičkami výprask. Chápu, je to film z jiné doby, točený pro jiné společenské souvislosti. Takových je ale spousta, aniž by byly tak zlomyslné. Film prakticky postrádá jednotící příběh, je sérií jednotlivých sekvencí - čím surovější minipříběh scénáristu a režiséra napadl, tím lépe. Drsnost, surovost, chlad, minimální snaha o pochopení, zkrátka: pojďme, natočme, že všechno stojí za prd, čím černěji a třeba nepravdivěji, tím lépe. ()
...Smrt utiskovatelům. Jedinec dokáže změnit svět pomocí kulky na správném místě... Tak konečně mám tenhle dlouholetej rest ze chci vidět dohnán. A musím uznat, že tohle drama Lindsay Andersona teda stálo za to. Pro Malcolm McDowella šlo o filmový debut ale už zde dokázal své herecké kvality. Zde si zahrál rebela burcující své spolužáky k revoltě. Snímek je rozdělen na několik kapitol a střídá černobílý obraz s barevným. Za perfektní kamerou stál Miroslav Ondříček takže má film i českou stopu. Na mě osobně udělal snímek silný dojem za což si u mě vysloužil silnější 4hvězdy. ()
Český kameraman Miroslav Ondříček, se jistě s hrdostí podílel na této velmi zvláštní, přesto hodně kvalitní záležitosti. Prostředí internátní školy, je pro revoluci, která zde nastane, jako stvořené. Anglo-gestapácké chování homosexuálních dozorců, nelítostná hierarchie školy a jedinečný humorný podtext, to jsou základy kvalit filmu. Samotný Malcolm je vynikající. Parta studentů, vyžívající se ve válečných výjevech a diskutujících o možnostech mučení a zabíjení, nemůže vyvrcholit jinak, než závěrečnou "řežbou". Film je určitě drama, každopádně podotýkám, že je zde jedinečný absurdní humor, na kterém je založena i závěrečná scéna. Rozhodně málo známý, nicméně dost povedený snímek s trošku experimentální režií v podobě střídání černobýlích a barevných záběrů. ()
If je film, ktorý docení asi až vyzretejší divák. Videl som ho ako mladý nadšenec kinematografie a bol som z neho dosť vykoľajený, až znechutený. Po čase som si ho užil oveľa viac, plne docenil jeho umelecké kvality a pochopil, prečo bol Malcolm McDowell takým výnimočným predstaviteľom mladej hereckej generácie. Nenechajte sa obalamutiť monthy pythonovským plagátom a faktom, že Briti používajú radi vo filmoch zmysel pre čierny, ironický humor, If je drsná záležitosť, kde nie je vôbec čomu sa smiať. Drsná, intenzívna a emocionálne silná záležitosť. ()
Film ukazuje rigiditu anglického vzdělávacího systému, založeného na pseudo-křesťanských hodnotách, tělesných trestech, systematickém řetězci šikany a striktním vynucování arbitrárních pravidel. Tento systém vytvářel komplexní a autonomní sociální hierarchii. Tyto struktury zcela penetrovaly život každého, kdo v nich byl zapojený a měly hluboký formativní dopad na pozdější život absolventů a začlenění do přísně rozdělené třídní společnosti. V málokterém díle byla izolovanost a krutost podmínek v internátní škole vylíčená tak silně a kontroverzně. Na konci 60 let, kdy film vznikl, byl obzvláště relevantním a aktuálním, jelikož v té době v Americe a v Evropě skutečně docházelo k rebeliím studentstva proti establishmentu a konzervativním společenským hodnotám. Oproti odcizenému a indiferentnímu hrdinovi Absolventa, kterého ztvárnil Dustin Hoffman, byl hrdina If….(Malcolm MacDowell, kterého znáte především z Mechanického pomeranče) aktivním a zapáleným, rozzuřeným mladým mužem a vystihoval zcela jinou podobu opovržení vůči řádu, který nastolily předchozí generace. Travis byl typickým britským anti-hrdinou své doby. Stejně jako jím byl pro méně politizovaná 50. léta Jimmy Porter z „Ohlédni se v hněvu,“ kterého hrál Richard Burton. Mnoho univerzit na konci 60. let skutečně obsadili studenti, kteří požadovali nápravu zakoušených sociálních nespravedlností. Film skoro ani není metaforou tohoto stavu, je přímo výzvou k revoluci. Anderson sám však toto spojení popíral. Tvrdil, že jeho úmyslem nebylo natočit film o aktuální situaci, ale nadčasový portrét konfliktu jedince a svazujících institucí, řádů a hierarchií. Portrét, který by natočil, i kdyby jeho téma nerezonovalo tak silně se soudobou politickou situací. Pravdu měl v tom, že základní konflikty filmu mezi hierarchií a anarchií, nezávislostí a tradicí, svobodou a zákonem, nás provází odnepaměti. Jak vidno, naturalismus se v tomto filmu potkává se surrealismem. Neméně šílené rebelie se však na anglických internátních školách skutečně děly. Zvláště v období francouzské revoluce. Ve slavném Eatonu v roce 1783, ve Winchesteru 1793 a v Rugby 1794. Podmínky na těchto školách byly v literatuře skutečně přirovnávány ke galejím či věznicím. Jednu takovou organizoval sám Lord Byron v Harrow v roce 1805. Odtáhli při ní ředitelův stůl doprostřed školního dvora a tam ho zapálili. Potom chtěli vyhodit celou školu do povětří a nastražili dokonce sudy se střelným prachem. Film je ke konceptu elitních škol vychovávajících ke starým hodnotám impéria (povinnosti, disciplíně, odvaze), které má osvědčovat vyšší třída ve službách státu, církvi a armádě, silně kritický. Historie tohoto systému sahá k Dr. Thomasovi Arnoldovi z Rugby. Brzy po zavedení těchto škol vznikly první romány z daného prostředí. Například Školní léta Toma Browna od Thomase Hughese (1857) z poloviny Viktoriánské éry. Rudyard Kipling vynalezl jistý subžánr knihou Stalky and Company (1899), kde jsou tyto instituce líčeny jako hnízda šikany, sadismu a brutality, ale zároveň i výcvikovým táborem pro vyšší třídy. Ve filmu lze zmínit coby předchůdce Kdyby… The Housemaster (1938) a Goodbye Mr. Chips (1939). Jsou podmínky líčené v první části filmu nadnesené? Příliš ne. V Anglii se setkáváme s dlouhou tradicí tělesných trestů a dodnes je to tam na některých školách běžné. Vytváří to totiž disciplinovanou odolnost. Sám Anderson systémem internátního školství prošel. Sám Mick Travis je ultimátní a částečně autobiografickou satirickou inverzí ideálu z Kiplingovi básně (podle které je film pojmenován a která oslavuje ideál mužství), přestože tento ideál v mnoha ohledech ironicky naplňuje. Kdyby…je jedním z nejprovokativnějších, aluzivních filmů moderní doby. Právě fakt, že Anderson svůj film pojmenoval podle básně od Kiplinga, lze vykládat metaforicky, jako ironický komentář ke Kiplingovu entuziasmu pro anglické výukové rituály a jeho oslavu Britského impéria, a částečně doslovně, jako pozitivně nabitou aluzi k heroismu, oslavovanému v básni. Chlapci se totiž skutečně zachovají jako muži a postaví se za své přesvědčení. Lze to samozřejmě číst i tak, že nemožnost vzdorovat systému přiměla hrdinu k bohatým fantaziím. Čelíc odcizení a ontologické krizi, uchýlil se do světa bludů. Jedinou jeho rodinou jsou dva přátelé. Film ale jasně ukazuje, že se snaží transcendovat od naturalismus k poezii složitějším způsobem. Hrdina spíše hledá ve světě a životě autenticitu a kreativitu. Snaží se překročit od toho, jak se věci jeví k tomu, jaké skutečně jsou. To je pravá podstata realismu. Iluzi reality narušuje také rozdělení filmu do kapitol. Střídání černobílého a barevného materiálu vytváří rovněž jakýsi filmový Brechtův zcizovací efekt. Nebyl to však záměrně zvolený stylistický prostředek. Bylo to jednoduše zaviněno nedostatkem prostředků. Některé scény byly zkrátka monochronní, protože nebylo dost barevného filmu. Odcizujících efektů je ve filmu celá řada, již uvozující scéna, kdy vstupujeme společně s Jootem, nevědoucím, jaké minové pole před ním leží. Zavede nás sice mezi kulisy vyprávění, ale brzy se vytrácí a nezůstává hlavní postavou. Splyne s davem chlapců a stává se nerozlišitelným. Film je pln kontrastů. Je jemný a zároveň extrémně podvratný, je morální a zároveň ďábelský. Odehrává se v osmi kapitolách a v komprimované podobě nám představuje události jednoho akademického roku. Na počátku vidíme chudáky bažanty, jak se musí okamžitě podřídit hierarchii. Až komické věkové rozdíly ani neumožňují, aby tomu bylo jinak. Náš hrdina přijede z prázdnin se symbolem individuality a počínající mužnosti. Knírem, který musí ihned pryč. Následný děj líčí brutální ponižování a potlačování veškeré důstojnosti, vitality a radosti ze života. Konec je jedním nejvíce ikonoklastických, nekompromisních a satirických momentů v dějinách filmu. Všechny sekulární i sakrální instituce jsou napadeny coby filištínské, pokrytecké, pokřivující morální hodnoty a sloužící pouze k udržování opresivního systému. Tón spravedlivého rozhořčení podporují časté biblické aluze stejně jako použití několika křesťanských hymnů. Mladí nejsou jen anarchisti, kteří chtějí zbořit starý řád. Jsou to křižáci, kteří se mstí za zradu na původně čistých křesťanských principech. Často bývá film přirovnáván k Viggově Trojce z mravů (natočeno 1933 v kinech až 1945) a sám Anderson přiznal inspiraci tímto snímkem. V Anglii se v šedesátých letech objevilo krátké období kulturní prosperity. John Osborne znamenal obrození pro divadlo a s Tonym Richardsonem založili Woodland Films, společnost, která distribuovala většinu tehdejších umělecky ambicióznějších snímků. Nejlepší britské filmy té doby byly spojené s divadlem. Richardson adaptoval Osborna (zmiňované Ohlédni se v hněvu 1959 s Richarem Burtonem), ve které odcizený hrdina provozuje stánek na tržišti a káže o třídní nespravedlnosti a později také povídku Alana Sillitoea Osamělost přespolního běžce (1962) s Tomem Courtenayem v hl. roli. Film o převýchovné instituci pro mladé delikventy z dělnického prostředí. Karel Reisz adaptoval jiné dílo tohoto spisovatele V sobotu večer, v neděli ráno (1960) o mladém dělníkovi, který vzdoruje šedi a nástrahám konformity. Filmům s podobnou tématikou se tradičně říká Kitchen sink cinema. Tato díla představují vrchol britského sociálního realismu. Všechny rané filmy těchto filmařů měly společný zájem o témata dělnické třídy, ale všichni se ve své tvorbě postupně posouvali jinam. V padesátých letech spojení s dokumentárním hnutím free cinema přineslo těmto filmařům neobyčejný cit pro věrné zachycení každodennosti. Hodně se natáčelo v exteriérech, což filmům dodávalo syrovost a autenticitu. Filmy „kuchyňského dřezu“ se staly plnohodnotnou alternativou francouzské Nové vlny. Nazývané tak byly podle zobrazování špinavého, každodenního života. V polovině padesátých let dramata a filmy zaměřené na rebelující protagonisty z dělnické třídy vytvořily trend „rozhněvaných mladých mužů“ beroucích v potaz třídní povědomí. Šlo by k nim ještě přidat tvůrce, jako byl John Schlesinger, který natočil film Billy lhář (1963) a později v USA Půlnočního kovboje (1969). Lindsay Anderson byl z této skupiny snad nejambicióznějším režisérem. Kromě Kdyby… stojí za doporučení rozhodně alespoň jeho film Štastný to muž (1973), který zároveň volně na Kdyby….navazuje a ukazuje Micka Travise, jak v pozdějším životě podléhá vždy odlišným institucím, úřadům, armádě, církvi. Opět je zde kladen důraz na vztah vztah jedince a systému. Kdyby… se dočkalo komerčního a do značné míry i kritického pozitivního ohlasu. Je to film umělecký, který se vyhýbá tradičním vypravěčským konvencím, a přesto měl solidní kasovní úspěch. Během distribuce měl však problémy. Anderson se rozhodně cítil být skutečným autorem a uměleckým filmařem a jakékoliv ústupky obecnějšímu vkusu mu byly silně proti srsti. Nicméně film získal Zlatou palmu v Cannes a přilákalo to k němu pozornost mnoha kritiků. Snímek je bezpochyby silně satirický. Kdyby… je dílo plné mistrného sarkasmu. Mstí se drilu, servilitě a kastovnictví elitní anglické školy, co kdysi vychovávala příkladné kádry pro impérium. Je to msta za lámání charakterů, za ideje disciplíny a vůdcovství, i velmocenské ideály dodnes pěstované, i když impérium už zaniklo. Realistická reportáž v podání amatérských herců ve filmu postupně přechází v alegorii. Mladí hrdinové drcení systémem oficiálního pokrytectví začínají útočit. Vše začalo autobiografickým scénářem Davida Sherwina a Johna Howletta, kteří popisovali svá léta na internátní škole. Nebylo výjimečné ani to, že se studenti skutečně učili zacházet se zbraněmi a byli připravováni na vojenskou kariéru. Anderson sám takovou školu navštěvoval. Byl dokonce editorem školního časopisu, předsedou debatního kroužku a prefektem, to vše navíc během 2. sv. války. Již na škole psal povídky a recenze na filmy. Často se uvádí, že je příkladem režiséra, který byl původně filmovým kritikem. Aktivně působil také v dramatickém kroužku. Již na škole měl však zároveň sklony k rebelii a obdivoval i nenáviděl svého staršího bratra, který se dal k armádě. Při tvorbě filmu ale nevycházel pouze ze svých vlastních zážitků, některé z nejidiotštějších promluv ředitele ve filmu jsou z knihy z roku 1967, která popisovala, jak funguje Eaton. Nebyly to vymyšlené repliky, ale slova pronesená skutečným ředitelem takové školy. Anderson scénáristy dost poučoval, dal dílu strukturu a stylizoval se do role učitele. Obsah podle něj musel předcházet formu. Scénárista měl smysl pro poetiku a režisér zase pro logiku, analýzu a strukturu situací. Film díky tomu přechází od reality k fantazii, ale nepůsobí to absurdně, nýbrž surreálně (některé scény lze směle přirovnat k Bunuelovi). Spíše než na vyprávění jako sérii logicky navazujících kroků se soustředí režisér na samotnou texturu (vnitřní strukturu) scény a to mu umožňuje provádět takové skoky bez větších obtíží. Takových prostředků využívají umělecké filmy běžně, můžeme si toho všimnout u Godarda, Antonioniho, Felliniho, Resnaira, Vardy. Andersonovým největším vzorem však nebyl žádný filmový režisér, nýbrž jak sám říkal Bertold Brecht. Naturalisticky film začíná a násilně epicky končí. Hodně mluvil Anderson také do střihu. Chtěl, aby každá scéna byla naplněná dostatečným množstvím významu, aby střihu bylo užíváno skromně a vytvořil tak dojem jednoduchosti. Anderson byl velmi autoritativní a náročný. Školní disciplína v něm zanechala stopy, přestože byl rebelem. Napětí, které bylo mezi ním a ostatními členy štábu v sobě ale neslo i vzájemný respekt a zrcadlí napětí ve struktuře filmu mezi až dokumentárním realismem a revoltující fantazií. Andersonovi se nelíbilo nadužívání složitých filmařských technik a postupů. Považoval ho za manýru. Záměrně šel svým přímým a jednoduchým stylem proti tehdejší módě. Anderson toužil být autentický, ukazovat to, jací lidé skutečně jsou, jejich pravou podstatu a nikoliv svazovat příběh jednoduchou posloupností příčiny a následku. Snažil se překročit konkrétní a dostat se symbolickou cestou k mnohem širším otázkám. Chlapci nejsou trestáni za žádný konkrétní prohřešek, ale za to, jací jsou, čím jsou. Podobně jako se v Kafkově Procesu nikdy nedozvíme, čím se Josef K vlastně provinil. Film se snaží metaforicky postihnout problémy současné společnosti, které jsou akutně pociťovány, ale málokdy plodně artikulovány. Pro mnoho lidí bohužel ona fantazijní juxtapozice film shazuje. Ona první realistická část se jim zdá jako přínosnější. Ondříčkova kamera přispívá k udržení napětí. Někdy nám ukazuje obrazy uspořádané krásy (školní pozemky, budova, sbor, cvičení chlapců, jízdu na motorce) jindy jsou to scény neuspořádané divoké, z pokoje ve kterém chlapci popíjejí a sní, schody po kterých běhají, ložnice ve kterých se perou. Sám Anderson to vyjádřil nejlépe: „Nechci říkat co je realita a co fantazie. Problém je totiž v tom, že fantazie je realita. V životě neexistují žádné přesné hranice mezi těmito dvěma sférami. Naše představy jsou součástí naší reality.“ Ve filmu lze hledat prvky mýtu, lze jej nazírat z genderového hlediska jako studii maskulinity, z hlediska tradičního patriarchálního řádu, z hlediska konformity, mezigeneračního, třídního sporu, zašlých imperiálních ambicí. Všechna tato čtení jsou možná a do jisté míry propojená. Nejsilnějším poselstvím je ale pravděpodobně to, že omezovat plnost života, vede k zmrzačení a násilí a může to mít hrůzné následky. () (méně) (více)