Režie:
Lenny AbrahamsonKamera:
James MatherHudba:
Stephen RennicksHrají:
Michael Fassbender, Maggie Gyllenhaal, Domhnall Gleeson, Tess Harper, Scoot McNairy, Hayley Derryberry, Matthew Page, Travis Hammer, François Civil (více)Obsahy(1)
Uznávaný irský režisér Lenny Abrahamson navazuje na své oceněné snímky originální komedií o rádoby muzikantovi Jonovi (Domhnall Gleeson), který zjistí, že si ukousl větší sousto, než na jaké stačí, když se přidá k avantgardní popové kapele vedené tajemným a záhadným Frankem (Michael Fassbender), hudebním géniem, který se schovává za obří umělou hlavu, a jeho děsivou kolegyní Clarou (Maggie Gyllenhaal). (AČFK)
(více)Recenze (232)
Podivnost v každé hlavě. V té Frankově jí je tolik, že i přes svůj zřejmý zájem a talent udělat nejlepší hudební album pod sluncem, nedokáže čelit slávě a přímému kontaktu s kýmkoliv kolem něho. Zrzavý klávesista Gleeson poznává ultra-edge alternativní band plný nejrůznějších figurek s duševními problémy, zkratkovitým jednáním, častou nevírou v sebe sama a přesto ta cesta k tomu je tak naplňuje a drží pokupě. Abrahamsovi se podařilo všechnu tu podivnost poskládat a roztomilým způsobem předat alternativnímu divákovi. V titulcích je film dokonce věnován jistému muži, který umělou hlavu skutečně nosil a kdybyste někdy někde narazili na festivalový lineup se skupinou GRGFFJKF nebo SURPBREFJ budou to dozajista oni. :) 60% ()
Frank je o týpkovi Jonovi, co se stane shodou náhod členem bizarní kapely, kde se cítí jak Alenka za zrcadlem a podivnou grupu se z pudu sebezáchovy snaží směřovat do konvencí. Oni mají dar, on má rozum. Chvíli mu trvá, než pochopí, že na Franka a jeho partu racionální kroky jako skládání písní a koncerty polknutelný masou mají rozkladný účinky. Cíl je děsí, cesta osvobozuje. Z filmu jsem paf přesto, že v práci se taky pohybuju mezi lidma, který jsou jiný, ale o dovolený si to nechci tahat do baráku, jenže jsem netušila, do čeho lezu, a bylo to tak nádherný a originální a čistý... a to křehký Frank zpíval o pochcanejch smradlavejch hajzlech ... ale taky "pojďte mě obejmout, miluju vás všechny". ()
Freak folková esej o kreativitě, vnitřních běsech, vysněných deskách a sociálních médiích zaujme především tím, s jakou lehkostí dokáže střídat polohy mezi srdceryvným patosem, zemitým humorem a vršením popkulturních odkazů. Zasazení zmíněných sociálních médií do samotného vyprávění, chcete-li do dramatického oblouku, můžeme číst tak, že tvůrci přicházejí s receptem na „vypořádání se s hypem" už během samotného filmu, bez nutnosti dalších ex-post diskuzí, přičemž to nelze vnímat ani trochu alibisticky. Nakonec je to vlastně takový malý osobní film, který v samém závěru možná hřeje o něco více než by měl, což plně vynahrazuje to, že jsem se u některých pasáží smál nahlas. ()
(49th KVIFF) Michael, Maggie, Domhnall, I love you all. ()
Je fajn vidět film, který vás donutí smát se nahlas, potichu lamentovat nad hipsterským poselstvím a přitom se ve vás doopravdy myšlenkově udělá až tím, že si (skoro) všichni v závěru zazpívají. ()
Na první pohled a podle plakátu se tenhle film tváří spíš bláznivě, než vážně. Pravdou ale je, že Frank je v podstatě takový decentní příběh jednoho bojácnýho kluka, který je ale geniálním umělcem ve skrytu duše. No a tenhle kluk se jmenuje právě Frank a hraje ho asi jeden z nejlepších herců současnosti – Michael Fassbender, který nejenom, že umí hrát tak, že div rozsápe svou sexuální duši, on dokonce umí i docela obstojně zpívat. A chvílemi ty jeho popěvky spolu s tím textem připomínají Jima Morrisona na tripu. I když Frank nebyl zase tak úplně na tripu a to i přesto, že se skrývá za umělou obří hlavou. ()
║Rozpočet $-miliónov║Tržby USA $645,186║Tržby Celosvetovo $1,860,000▐ len komorný úlet bez poriadnej iskry ktorý ide do prázdna /40%/ ()
Opravdu hodně netradičně ulítlý nezávislý snímek o zvláštní kráse alternativního noise rocku, labilních podivínech, hledání a nacházení se uprostřed tvůrčího procesu a taky o fenoménu zvaném Internet, který dělá populárními především ty nejbizarnější věci a nejzvláštnější lidi. Zvláštnost má ale ráda samotu a nedělají jí dobře světla televizních kamer a koncertních pódií... ()
Líbilo se mi, že hlavní postava byla vlastně hajzl, což jsem díky naivnímu kukuči Domnhalla Gleesona nečekal. Má to dobrý závěr, ale první cca hodina je na zabití. Další příspěvek hipster vlny filmů o ničem. To, že Frank nosí nafukovací hlavu nemá v ději naprosto žádný význam. Ani mi nepřišel nějakej bezvadnej a když tam instantně roztancuje německou turistku, tak jsem si vzpoměl na kinematografické dno "Nádherná zelená" či "Švýcarák." ()
,,NEŠŤASTNÉ DĚTSTVÍ. DUŠEVNÍ PORUCHA. KDE JÁ NAJDU TAKOVOU INSPIRACI?…" /// To by se z toho jeden voběsil. Kapela s hudbou podobnou nervovejm záchvatům a podivín Frank s hlavou… prostě s falešnou hlavou. Spíš než komedie drama, ze kterýho jsem nebyl moc vodvázanej. Možná proto, že mi je Frank Sidebottom ukradenej. /// NĚKOLIK DŮVODŮ, PROČ MÁ SMYSL FILM VIDĚT: 1.) Protože Chris Sievey. 2.) Nejsem spokojenej s hlavou. 3.) Thx za titule ,,bloodspill“. /// PŘÍBĚH *** HUMOR ne AKCE ne NAPĚTÍ * ()
"Co se děje uvnitř té hlavy?" Zpočátku jsem si myslel, že by mě to mohlo zajímat, ale brzy jsem sám sebe vyvedl z omylu. Nezajímalo mě to, nebavilo mě to a ani mě to neinspirovalo k tomu, abych zašel do nejbližší psychiatrické léčebny a sestavil tam z pacientů kapelu. Přesto mě zaujala úchylka v souloži s figurínami či Frankovo nacházení inspirace ve vláknu z koberce, ale to byly jen takové výkřiky ze tmy, do které se nehodlám vracet. ()
Podlézavý film o nepodlézavosti. Jak roztomilé. I love you all? Fakt ne. Zdaleka ne. ()
"The scene in which Frank chases Jon whilst trying to hit him with a shovel and yelling "It'll be worth it!" was improvised by Michael Fassbender. Frank was actually just supposed to be running around, not involving Jon in any way." Jako by to byl antifilm, ale tvůrci to nevěděli a snažili se udělat normální film. ()
Snímek, který nadějně začal, aby posléze v rozpacích skončil. Ne, nelituji času, který jsem s Frankem a jeho partou strávil, místy je to opravdu vtipné, místy hravé, disponuje to zajímavými herci. Pohled na tabákovým dýmem zahalenou Maggie Gyllenhaal je k nezaplacení a nevinný kukuč Domhnalla Gleesona umí pěkně překvapit, skrývají se za ním totiž nemalé ambice. Slibné momenty ale střídají slabší pasáže a především - celým snímkem prostupuje snaha o nějaké hlubší sdělení, nějaké zásadní odhalení pravdy o alternativní hudbě, které se nakonec nekoná. Ambice jsou zjevně větší než výsledek. V neposlední řadě i proto, že příběh o alternativní kapele, která sí odmítá "zadat" s publikem v obavě, že se rozmělní a prodá, má nakonec sám sloužit coby komerční produkt. Dále i proto, že postoje členů kapely vypadají spíš jako důsledek sbírky duševních poruch než jako uvědomělý akt vyplývající z pevného hodnotového žebříčku. Každá skutečná tvorba má mít ambice nalézat a oslovovat svého posluchače a vystoupení na koncertu věru není akt prostituce zábavnímu průmyslu. Stálo by i za připomínku, že minimálně hudební produkci už v souvislosti s pádem hudebních vydavatelství a novými způsoby šíření hudby ztratily pojmy jako mainstream, nezávislá muzika a umělecký experiment svůj někdejší význam. Poslední, co bych Frankovi vytknul je, že film o hudební skupině mi naservíruje pouze partu podivných týpků, ale prakticky žádný hudební zážitek. Když si vybavím třeba švédský Zvuk hluku, to bylo jinčí kafe. Celkový dojem: 55 %. ()
Na Frankovi mě nejvíc zaujal nadhled, který byl po celou dobu projekce přítomný. Ironické narážky na život jedné kapely (který se dá ovšem zobecnit i na mnoho jiných), proces skládání a hudbu jako takovou, pak také twitter, youtube a plnění si snů (tak často zobrazované v hollywoodských filmech) mě bavily a už mi ani tak moc nevadila absence výraznějšího děje či jednotlivých momentů. A konec mě rozhodně překvapil (další boření žánrových klišé). Za mě to budou slušné 4*. ()
„My name is Frank Siiiiidebottom..!“ Když radost a vášeň z tvůrčí činnosti ustoupí nereálným ambicím, je konec. „Hudební“ bromance sázející na divnost, odlišnost a vědomí pokřivenosti virální popularity, Fassie „mám velkou hlavu jak pytel od banánů“ zase jednou úřaduje, ale celé mi to přišlo jako brnkání na gumičky natažené přes krájecí prkénko.. ()
Fassyho líbivý song. ()
Frank se našel kdesi na pomezí mezi absurdní skandinávskou komedií a britským sarkasmem a ta pozice mu nesmírně svědčí. Je totiž originální, bizardní, dojemný, zajímavý a především skutečně vtipný. Jeden z mála filmů v poslední době, u kterého jsem si po odchodu z kina řekla, že ho ráda uvidím znovu. ()
Alternativní komedie o alternativní kapele plná alternativních postaviček, která polechtá bránici jakoby šlo o theremin a rozpumpuje srdeční sval přesně tak, jak to umí snad jedině Club Mate. Michael Fassbender je překvapivě hudební génius! I Love You All! [MFFKV 2014] ()
Rád bych tento komentář věnoval nonetovi, kapele Cry of shits a vzpomínce na jejich jediný koncert. Konečně mi došlo, že nejde ani tak o tu hudbu, ale o onen tvůrčí proces. Prožívání něčeho, objevování nového. Díky za ten jedinečný (zřejmě neopakovatelný) zážitek. Frankovi Soronprfbs jsou pohlcení tvořením, dokonalostí a snaha vytvořit ono amorfní "něco jiného" diváka snadno vtáhne a excentrický frontman v podání Michaela Fassbendera balancuje mezi genialitou a duševně chorým uvažováním. Vodící, sociálně vysíťovaná, linka symbolizovaná twítováním hlavního destruktora Domhnalla Gleesona mezitím stíhá reflektovat ubohý stav dnešního kulturního chápání. Prostředek filmu má své opodstatnění, ale děj tím strašně trpí = není tak zábavný. Závěr skočí rovnýma nohama do depresivního psychologického dramatu, kde Fassbender předvádí něco neuvěřitelného a ve své kariéře ojedinělého. Přerod z extroverta do introverta je ponurý i když je závěr poměrně optimistický s poselstvím, že tohle všechno má smysl. Abrahamsonovi se podařilo natočit skvělý, lehce nevyvážený paradokument se svébytným stylem. Pro čtenáře FullMoonu téměř povinnost. Čirá kreativita. ()
Reklama