Režie:
Jacques RivetteKamera:
Jacques RenardHudba:
Jean-Marie SéniaHrají:
Juliet Berto, Dominique Labourier, Bulle Ogier, Marie-France Pisier, Barbet Schroeder, Jean Douchet, Philippe Clévenot, Jean-Claude Biette, Michael Graham (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Célina je kouzelnice a mýtomaniak. Julie je knihovnice, ztracená ve vzpomínkách na dětství. Potkají se náhodou, spřátelí se, navzájem se svěřují a na útěku před skutečností se přestěhují do zvláštního, starého, poklidného domu, kde si představují nový neuvěřitelný život, plný dobrodružství. Každá z nich se začne ztrácet ve své vlastní hře a oddává se fantaziím, vyvěrajícím ze snů, vzpomínek a tužeb. Realita se začíná vytrácet; jejich láska k životu, představivosti a dobrodružství vyústí v novou vzrušující plavbu. (Film Europe)
(více)Recenze (47)
Přimlouvám se o zavedení nové filmové kategorie absurdní psychárna, protože fantasy je v případě Celine a Julie naprosto nedostačující. ()
Zjevný (a velmi zdařilý) plod yuppie kultury (podobně jako třeba Pink Flamingos, ale mnohem, mnohem ušlechtilejší), nicméně – šlehněte si a jděte si užít do parku, do hospody, kamkoliv. Aluze na intoxikaci se prolínají celým filmem, obě holky si prostě rády dají, ať je to „candy“ anebo „cocktail“. Film má velmi pozvolnou gradaci a časté odkazy na němou éru (úvodní scéna, kdy jedna dívka sleduje druhou, stále tytéž mezititulky). Musím říct, že mě obě nádherné dámy chytly za koule až ve druhé půlce filmu, ale zato docela: něco tak originálního jsem ještě neviděl. Sémiotická hra s postupně doplňovaným puzzle příběhem je úžasný nápad a groteska s oběma husama v jeho kulminaci je výborná zábava. Sedmikrásky po francouzsku. Zajímavé mi na tom všem přišly ještě symetrie – všechno se tu tak nějak děje dvakrát – Julie způsobí rozchod Céliny, Célina způsobí Juliin vyhazov z kabaretu; holky jsou v příběhu z „Domu“ jedna a ta samá ošetřovatelka, začátek a konec jsou taky prolnuty – celé je to hra – ale proč si nehrát, když máme dobré „candies“-)… ()
Ja neviem. Mňa to teda vôbec nezaujalo. Do prvej polovice sa tu prakticky nič surrealistického ani snového nedeje, až na pár nepochopiteľných vsuviek s neskoršieho príbehu. Bolo to milé, hravé, nevinné ale takisto aj rozťahané, fádne, nudné a príliš dlhé. tie tri hodiny boli extrémne dlhé. Keď sa príbeh dostal do štádia kde si tieto dve dievčatá po konzumácií cukríkov predstavovali dom plní ľudí a sledovali ich osudy už to bolo pozerateľnejšie. Celkom ma bavil záver kedy sa tieto dievčence rozhodnú zachrániť jedno malé dievčatko ktoré sa snažia otráviť a tak sa dostanú do toho imaginárneho domu. Až si nakoniec predsa len tou loďkou vyjdu na výlet. Snímku som objavil v jednom rebríčku surrealistických filmov na IMDB. Nachádzala sa na prvom mieste.. Neviem kto to skladal ale rozhodne mu neverím sú aj oveľa lepšie kúsky. ()
Je možno si něco živého přenést z jednoho života do druhého? Je to aluze na snydrom "Čuang-c' a motýl"? Atd. Atd. Film je svěží, původní (porovnávání se "Sedmikráskami" mi nepřipadá případné), natočený s invencí a zřejmě i dobrou náladou. U komentářů k tomuto (a ostatním filmům) je zajímavý fenomen nudy. Jakoby "nuda" nebo její negace "ne-nuda" byly nějakým filmovým parametrem určujícím jeho kvalitu. U tohoto filmu jsem se nudil víc než třeba u Zelené míle (také jsem si ho rozdělil na polovinu), ovšem na rozdíl od Zelené míle se mi tento film velice líbil. A líbí se mi i komentář garmonův - jiný možný pozitivní pohled. ()
Tak působivý film to celou dobu byl, ale pak musela přijít poslední minuta, která to celé pohřbila... Samozřejmě, že se dá vykládat mnoha způsoby (ostatně jako celý film) a mnoho z nich by bylo v Rivettův prospěch, ale mě z toho především plyne jedno z největších a nejotravnějších žánrových klišé, možná i to ze všech nejhorší. Třeba tam má být jako podvratný záměr, ale ani po několika hodinách mi nejde na rozum, proč film, který celou dobu tak kreativně boří žánrová klišé, zakončí vše zrovna takhle a ne scénou na loďce. Takhle jsem dlouhou dobu měl jasno ve čtyřech hvězdách, ale teď jsem někde mezi třemi a čtyřmi a nevím, kam se přiklonit. Prvně mi moc nesedí to zdejší časté přirovnání k Sedmikráskám. Máme zde sice dvě dětinské ženy, které dělají blbosti, ale zatímco těm v Sedmikráskám nešlo o nic, Celině a Julii jde aspoň o vyřešení záhady podivného domu a co se týče jejich chování, nevnímal jsem je jako samoúčelné buřičky jako spíš dvě uvěřitelné ženské postavy se silně dětinským charakterem korunovaný vírou v bizarní kouzla nebo pohádkářskou povahu. Ono to vůbec se Sedmikráskami má minimum společného, jelikož ty jsou mnohoznačné, o ničem a o všem zároveň, zatímco Celina a Julie je především další demonstrace Rivettovy záliby v nadpřirozených a záhadných narativech, která si rád překrucuje do svého, neotřelého tvaru. Stejně jako v Paříž patří nám neustále mystifikuje a zamlžuje realitu, stejně jako v Duelle na to jde skrze fantasy prvek, jehož pravost či skutečná povaha není vysvětlena a stejně jako v Příběhu Marie a Juliena dojde na nehororové pojetí duchů. Z toho všeho Rivette působí jako praotec mindfucků, který jednak ukazuje, jak jednoduché je mást diváka, ale také je na něm vidět, že ho baví pojímat tyto žánry úplně po svém a i když jsou ty tři hodiny a něco ne vždy strhující, dokázala mě jeho hra opravdu bavit. O hru s diváckým očekáváním zde jde především a mě si získala už od úvodní scény v parku, kdy Celina "nahání" Julii a pak se nedalo odhadnout, co přinese další scéna a už vůbec ne to, co nakonec vzejde z celého filmu. Na jednu stranu byla cesta k pointě to, co mě celé ty tři hodiny zajímalo, na tu druhou patří prokletá poslední minuta k tomu nejdůležitějšímu z ní a jako taková mi dojmy prostě shodit musela. Nakonec se ale, byť s určitou nechutí, přikloním k lepšímu hodnocení, jelikož mě po delší době Rivette skutečně zase zaujal a nerad bych to poslal na úroveň jiných jeho filmů, které mě tolik neoslovily. Ono to má hodně co do sebe, drtivou většinu času je to svěží, originální a plné precizně zarámovaných a působivých záběrů a celé to překroucení žánrů k obrazu Rivettovu je mi vždycky sympatické, jelikož by ho člověk na poli artového filmu v takové podobě úplně nečekal. A tohle bych ocenit měl, když se mu to tu povedlo víc udržet než třeba v Paříži. Slabé 4* ()
spíš 3,5... protože přes všechny ty vyhrávky a vychutnávky je to přece jen příliš dlouhé a místy i příliš zdlouhavé…ale konec je opravdu vydařený. ()
Především originální! Pak také příjemné a legrační lechtání dvou trhlých, konvencí nesvázaných, holek....jsem se vrátila do puberty. ()
Naservírovat "cokoliv", že to divák zbaští i s navijákem, to dokáže jenom mistr. ()
Po šestém zhlédnutí říkám: Jsem už na ty ptákoviny asi moc stár. ()
Vážení přátelé... nehorázná nuda, která se nedala přežít ani s občasným přetáčením. Film který jde naprosto mimo mě. A Sedmikrásky? Rok 1966, tohle 1974 - takže Sedmikrásky byly jednak první, jednak jsem se u nich nenudil nikdy ani na chvilku a jsem je už ze párkrát viděl a hlavně mají dobrou pointu! Zde jsem se žádné nedočkal - žádné pointy ospravedlňující ty tři hodiny nudy... ()
[3,5*] Fantazijná dráma so zvláštnou tajuplnou atmosférou, zaradená do zoznamu 1001 filmov, ktoré musíte vidieť, než umriete. Mám veľmi rád tvorcov s bujnou fantáziou, ktorí ju aj vedia kreatívne použiť, pretože takí sú vzácni. A zdá sa, že Jacques Rivette je jeden z nich. Príjemne pomalým tempom plynúci príbeh Céliny a Julie, dvoch tak trochu strelených novodobých bosoriek, oplýva veľkou nápaditosťou, podmanivou poetikou a tajomnosťou. V nemalej miere k tomu prispieva aj atmosférické prostredie Paríža. V strednej časti sa síce z môjho pohľadu trochu stráca náboj (estrádni umelci), ten je ale naspäť, akonáhle sa pozornosť našich dvoch hrdiniek začne sústrediť na záhadný dom. Výborný záver v odľahčenom duchu ma potom rozveselil (záverečná scéna s loďkami je ohromná!) a potvrdil mi, že som práve videl jedno výnimočné dielo. ()
První půlky byla táááák nudná, že jsem hodně zvažoval, že se ani nedokoukám, druhá to dosti pozvedá, ale není to vyloženě zázrak. Bylo to však poměrně zajímavé. Snad to dopochopím jindy. ()
Naprostá, naprostá odrovnávačka. Jsou filmy, u kterých se vyplatí dlouho, předlouho čekat na tu správnou náladu a tohle je přesně jeden z nich. Nebýt tý ukrutný stopáže, tak si to snad půjdu okamžitě pustit znovu. Ale to už by možná bylo na moji ubohou hlavu, která mi ještě teď jde kolem, příliš, takže nashledanou příště! Nejlíp v letním teple prosluněnýho pokoje - první dvě třetiny si přesně takovýhle kulisy naší reality zaslouží. // edit: Fascinace přetrvává. Zařazuji do topky obl. filmů. // (Na vnější popud :) edit (k 27.5.2011): Ke sledování opravdu není potřeba víc, než jenom ze široka otevřít svoji náruč a Célina s Julií se vám ke krku vrhnou samy. Pokud ale nosíváte ruce křížem, tak na tento film rovnou zapomeňte. ()
Čirá magie, nebo spíš kouzlo, které potřebuje velké plátno v černém kině, odkud není úniku. Z domu se zahradou, ze kterého jestli někdy vyjdete, vaše první cesta povede lodí. ()
Adrian Martin ve své nejznámější knize tvrdí, že není větších dvou zářezů do dějin moderního filmu, než těch o které se postaraly snímky Občan Kane a Céline a Julie, což je rozhodně vyhrocené tvrzení, nicméně dává smysl ve chvíli, kdy si uvědomíme jejich radikální rozdílnost. Zatímco Wellesovo dílo je formalisticky dokonalé a do posledního detailu vybroušené pod taktovkou jediného člověka se svou perfektní kamerou a světlem a v té době originálně postaveným syžetem, tak Rivettův tříhodinový opus je vlastně přesným opakem dělajícím zářez právě z opačné strany filmových tvůrčích přístupů. Film je oslavou života, svobody. lidské kreativity, imaginace a schopnosti vyprávět příběh, jenž se utváří sám během tvoření nespoléhajíc na předem danou pevnou strukturu (ta je naopak v tomto případě neustále v pohybu), v rámci tvůrčího kolektivu. Přesto se může zdát, že se jedná o auteurské dílo. Film tak navazuje na novou vlnu se svou hravostí a improvizovaností, kdy všednodenní letní Paříž se stává naprosto fantaskním světem, jež nabourává divákovi veškeré představy o realitě, kdy představivost a sny jsou stejně skutečné jako onen aktuální svět a vše tedy dohromady koexistuje a nepřehledně se prolíná a dává nám tedy nazřít skutečnému světu, který je skutečnější než ten, co se nám jako nejskutečnější může v naší lenosti a otupělosti jevit. (Velká radost pak film vidět v rámci Festivalu francouzského filmu s úvodem Marcose Uzala, současného šéfredaktora Cahiers Du Cinéma, kdy na stejné pozici v letech šedesátých působil Rivette sám. Film se pak dá také vnímat jako tvůrčí manifestace dobového teoretického směru slavného cinefilního časopisu.) ()
Nádherné a úžasné. Filmu sice trvá asi devadesát minut, než se opravdu rozjede, ale i první část má svůj půvab (jak Julie nahání Céline, jak se Céline sprchuje, jak překazí Julii zásnuby atd.). Druhá půlka je skvělá, příběh v domě se krásně rozvíjí a graduje. Sestříhat tento snímek musela být slušná fuška, možná by prospělo malé zkrácení, ale ono je to vlastně jedno. Popkorňáci by jej stejně nevydýchali a my, filmoví labužníci, alespoň zdoláme další tříhodinový Mount Everest. Dnes viděno podruhé v kině (asi po patnácti letech), doufám, že na další kinové opáčko nebudu čekat tak dlouho. ()
Tak to jsem chtěl, aby nikdy neskončilo !!! Tolik fantazie .. Nápadů ... Obrovské překvapení ... ()
Zajimavý že si nikdo z těch co hodnotili vysoko netroufá na slovní zhodnocení :) já u toho párkrát skoro usnul tak víc než 2 dát opravdu nemůžu. ()
Presne film, pri ktorom sa ludia delia na dva tábory. Ja som v tom, ktorý mu dáva 5. ()
Reklama