VOD (1)
Obsahy(1)
Kamarádi Rudy (M. Probosz) a Vašek (Z. Suszyński) jsou místním hajným (M. Macháček) přistiženi při skolení srnce. Hajného na místě zabijí a v lese zahrabou. Během svého nevyhnutelného útěku před spravedlností se následně dopouštějí dalšího násilí, ale jejich prvotní opojný pocit ze získané svobody vyprchává a hlásí se svědomí a strach… V roce 1930 překvapil Josef Čapek novelou, odlišujícím se od dvou předešlých samostatných próz svou epičností a baladickou sevřeností – "Stínem Kapradiny". Vznikal téměř současně s "Povídkami z jedné a druhé kapsy" Karla Čapka, v nichž lze sledovat zaujatost obou bratrů stejným tématem – kriminálním případem, pátráním po vinících a otázce viny a trestu. Po více jak padesáti letech se pak v roce 1984 dočkala vlastního filmového zpracování. Režisér František Vláčil nezůstal nic dlužen své pověsti básníka filmového obrazu a adaptace tohoto díla, jež do podoby filmového scénáře zpracoval spolu s Vladimírem Körnerem, nese všechny znaky jeho uměleckého rukopisu. Je filmovou poezií, symbiózou hlubokého filozofického a vpravdě humanistického myšlení s vynikající uměleckou formou, jejímž hlavním rysem je poetické vyjádření a výtvarná krása filmového obrazu... Na to, proč se režisér Vláčil obrátil právě k této předloze odpověděl v rozhovoru pro časopis Kino: „Už na střední škole jsem měl z české literatury rád dvě díla – Vančurovu "Marketu Lazarovou" a "Stín kapradiny" Josefa Čapka. Samozřejmě jsem netušil, že budu filmařem a jednou se k těmto dílům vrátím svou profesí. Scénář k filmu jsme napsali spolu s Körnerem před jedenácti lety a jsem rád, že ho mohu točit. Je to vlastně báseň, postavená sice na poměrně plytkém příběhu, který ale dává možnost rozvinout celou řadu myšlenkových proudů, jež ona vnějšková plytkost nijak nesvazuje. Podstata je v té platformě, z jaké pozice je příběh vyprávěn a co se z toho dedukuje. Ti dva chlapci, jednodušší a primitivní, z nichž jeden je citlivější a druhý tvrdý, tvoří jeden element. A proti nim příroda, která je zpočátku přijme, ale pak vyvrhne, když přestanou být jejím organickým pojivem…“ Za kamerou stál Vláčilův stálý spolupracovník František Uldrich a o hudbu s výrazným křídlovkovým motivem se postaral Jiří F. Svoboda, za níž byl oceněn na festivalu v Mariánských lázních. Do hlavních rolí režisér obsadil dva polské herce – Marka Probosze a Zbigniewa Suszyńského, kteří se českým divákům představili již v koprodukčním snímku Jiřího Svobody Zánik samoty Berhof (1983). (Česká televize)
(více)Recenze (67)
Já nevím, že z normálního a vděčného tématu musí někdo vždy udělat nějakou debilní psycho studii. Někdy jsem fakt netušil, co je fakt, a co jen vidina. Dvacet procent mínus. Hlavní herci byli naprosto nevýrazní, dalších dvacet mínus. Příběh to byl ovšem zajímavý, i když chudý na zvraty a spád. Musím přiznat, že trošičku nadhodnocuji, protože mi to něco živě připomínalo. Plus panu Macháčkovi, ten tam fakt „seděl“. ()
Melancholický příběh, natočený typickým Vláčilovým způsobem, i když velmi uměřeně. V hlavních rolích dvou chlapců, rebelujících proti všem a bezvýsledně hledajících své místo na světě, se předvedli dva ve své době neznámí polští mladíci, což dodává snímku na autenticitě. Film nabízí dva velmi dobré psychologické portréty, smutnou atmosféru a krásnou hudbu. ()
...tři a půl... ()
Vláčilovy filmy se strašně vlečou... Ještě bych asi moh dodat, že jiný filmy od Vláčila mi i přes tu rozvleklost až tak špatný nepřišly, ale tam to asi zachránili herci. Tohle nezachránilo nic. ()
Inu, nelehký je život desperáta. Některé filmy zločince a jejich činy romantizují, Stín kapradiny je ale prost jakéhokoli pozlátka a ukazuje syrovou bezvýchodnou cestu do zatracení, kdy počáteční zkrat a vzpoura proti morálce nevede k větší svobodě a bezstarostnému životu, nýbrž k vysilujícímu útěku před zodpovědností a lidskou spravedlností. Stres a strach (výčitky svědomí?) vedou k obnažování charakterů a krizi osobnosti. Patrně nejtemnější Vláčilův film, beze stopy naděje. Vláčil ho natáčel v období svých alkoholických excesů a i když se režisérovo okolí snažilo Vláčila podržet a zastoupit, na snímku se to přece jen trochu podepsalo. Celkový dojem: 85 %. ()
filmy františka vláčila u mě bodují svojí úžasnou a bohužel pro mě i nepopsatelnou atmosférou.. je to opravdu ztělesněná melancholie.. vláčilovské filmy mi chybí.. strašně mi chybí.. ()
Za ten strhující závěr v brambořišti a za monolog k hvězdné obloze nakonec musím dát i pátou hvězdičku a Stín kapradiny zařadit k Vláčilovým sice méně nápadným, přesto však vynikajícím filmům. Scénář čekal na realizaci od roku 1968 a Vladimír Körner si myslí, že mu to uškodilo, protože se hodně změnilo a poetika té doby byla v mnohém jiná než poetika roku 1984. Dnes se na to ovšem můžeme dívat zase jinak. Z našeho pohledu tehdejší velký rozdíl šestnácti let už tolik neznamená. Příběh, to je vlastně téměř gangsterská historka s filozofickým přesahem (opět lze použít přirovnání k Malickovým filmům a nebude to ani trochu směšné), dobře zahraná, nesmírně krásně natočená a s výbornou Svobodovou hudbou. Ano, pomalé to je, ale to je dobře. ()
Můj první a dost možná poslední Vláčil v životě. Sorry, ale ta zvláštní poetika vyprávění a vůbec ta celková atmosféra filmu mi vůbec nesedla. Navíc se mi nějak příčilo po celý film fandit dvěma asociálům páchajícím zlo bez zjevného důvodu. Lidem vykradou barák a okomentují to slovy : jinej by jim to tu zapálil. Takže na konci dostali co jim patřilo. Neupírám tomu jisté kvality, ale mě to bohužel minulo.40% ()
Velmi narušené povahy, úplné společenské dno, na které se tihle dva kluci dostali, vybředlá nenávist, chladnokrevnost. Dopustí se snad skoro všech zvěrstev proti lidskému pudu-chování. Chápu, proč byli dva ústřední hrdinové vybráni raději z cizí země... Dobré, dobré.. ()
Tak předem, tomu co se píše v obsahu se musí říkat jinak než oficiální text distributora. To je spoiler jak Brno a distributor tam akorát neuvedl krevní skupinu obou chlapců a velikost jejich trenýrek. Jinak vyslepičil snad vše co se dalo !!! ------ Musím říci, že ihned po dokoukání jsem měl rozpačité pocity. Nebylo to totiž ono. O to více mi film stále šrotuje v hlavě a netuším, zda to byl záměr pana Vláčila či nikoliv. Na jednu stranu musím uznat, že oba Poláci hráli dobře, na stranu druhou mi tam neseděl ten náš dabing. Nic proti hlasu mého oblíbence pana Pavlaty atd... proti zvolené barvě hlasu i tomu jak byl film dabován nic nemám. Ale čas od času bylo na filmu poznat, že herci otevírají pusy jinak než jak je slyšet jejich hlas a to mně alespoň u českých filmů vždy spolehlivě ruší. Co k filmu dodat? Kamera nádherná, zpracování prvorepublikového života také. Chování hlavních hrdinů mne však mátlo. Nepřipadalo mi, že by se jednalo o nějaké vyděděnce či týrané jedince, kteří měli touhu a chuť se ,,normální'' společnosti mstít. Mstít za to, že se má lépe než oni. Nešlo ani o žádné bezdomovce... po vraždě se ale oba podivně přepnou do jakéhosi režimu anetična a hyenismu. Jako by onou vraždou prošli branou pekel vědouce, že není cesty zpět. Buď se tedy jednalo o úplné magory a nebo jsou prostě někteří jedinci schopni takhle přepnout a stává se z nich nebezpečná zvěř. Ke konci se film celkem vlekl a skončil tak nějak podivně s podivným poselstvím M. Macháčka. Ten sám chlapce celým filmem provází ať už jako noční můra či v podobě výčitek a byl jedním slovem skvělý. V součtu tedy dávám za tři poctivé hlty višňovice. * * * ()
František Vláčil ve své režijní filmografii snad ani jednou nešlápl vedle. Platí to i o adaptaci stejnojmenného románu Josefa Čapka, který si Vláčil přál mnoho let převést na filmové plátno. S pomocí osvědčených spolupracovníků (scénárista Vladimír Körner, kameraman František Uldrich) vzniklo další vynikající baladické dílo, které musí zákonitě skončit neúprosně. K tomu slouží naprosto ojedinělý casting v podání dvou mladých polských herců, kteří působí neotřele a svěžím způsobem. Interakce mezi nimi je více než úžasná, bez nadsázky se dá hovořit o jejich silném citovém pnutí. Stín kapradiny jako jiné Vláčilovy filmy vyžaduje plné divácké nasazení, o to více se vám zapíše do mysli. V mém případě především právě oněmi pohlednými mladíky. ()
V ranném mládí, jsem se připravoval utéct z domova a skrývat se po lesích... Ve své nasranosti na celý svět, toho tam nahoře nevyjímaje, za to, co mi provedl, jsem si pohrával i s myšlenkou živit se rozličnými nekalými způsoby. Teď si nedělám prdel. A byl jsem sakra přesvědčenej, že na to mám... Dva osudově silné zážitky mě přiměly změnit názor. Kniha George Simenona „Muž, který pozoroval noční vlaky“ a snímek Stín kapradiny. Z tohoto filmu přímo sálá nicota, až fyzicky nesnesitelná bezvýchodnost cesty, na které se oba mladíci ocitli. Celá ta bezedná hrůza definitivnosti toho, že jsou na konci slepé uličky a cesta zpět není. Tento film je pro mě naprostý majstrštyk. Prostě Vláčil... ()
Romantická kamera provází dvě pochybné existence na cestě k předvídatelnému konci (díky naprosté stupiditě distributora samozřjmě i pečlivě odhalenému). Mášova melancholická poetika dokáže i z banàlního příběhu, bohužel Josef nikdy nedosáhl ani náznakem bratrových kvalit, učinit zajímavé drama. ()
Vezměte bratra Čapka (toho víc upatlaného od barev), přidejte Démanty noci (dva utíkající kluci), U konce s dechem (dementní hlavní hrdina, co střílí na potkání) a Vláčila, co se snaží o to samé jako v šedesátých letech, ale kvůli absenci černobílého materiálu a hudby Zdeňka Lišky se mu to bohužel nedaří. ()
Převelice silné. Tenhle film o dvou mladích mužích na útěku před zákonem po spáchaném zločinu není vlastně žádným dobdružno-akčním příběhem ani detektivní "pohádkou" o policii a zločinech, kde dobro zvítězí nad zlem (jak se prvoplánově může zdát). Silné napětí snímek rozhodně nepostrádá,, upoutala mě však hlavně umělecká stránka filmu - kamera kombinující hlavní děj a abstraktná záběry s důrazem na psychologickou stránku (halucinace, představy), poetické ladění mnohdy i drsných až dechberoucích scén, nádherná melodická hudba, zachycení atmosféry přírody, vizuální hry s barvami i odlehčení několika úsměvnými momenty (zejména městská slávnost s dechovkou). František Vláčil opět potvrdil, že byl jedním z nejlepších a nejoriginálnějších filmových režisérů v našich končinách i přesto, že v téhle době stále častěji podléhal alkoholu. Obsazení obou hlavních protagonistů hercemi ze zahraničí vyšlo na výbornou, nejen kvůli potřebe neokoukané tváře (M.Probosz i Z.Suszynski si mimochodem zahráli rok před tím v koprodučním Zániku samoty Berhof). Hned v několika vedlejších rolích pěkný výkon Miroslava Macháčka. Závěr filmu, ač více méně předvídatelný, je spíš filozofický a hodně k zamýšlení... Taková hrůza... Udělat si ze světa lidí hračku. Jak to může někdo takhle vymyslet? A ještě se nám směje! ()
Kromě dokonalé kamery filmu dominují výkony obou polských herců (u nás si společně zahráli už ve Svobodově "Zániku samoty Berhof") a výborného Miroslava Macháčka v mnohočetné roli špatného svědomí prchajících zločinců. Umění Františka Vláčila s léty neztratilo nic ze své velikosti a to, jak dokázal sladit příběh dvou mladíků, ocitnuvších se ve spirále násilí, a krajinu, která je obklopuje a postupně vtahuje do své náruče, to doslova bere dech. ()
Ti dva spratci měli dostat pořádný kartáč už v útlém mládí a řezat a řezat…Pak by je všechny ty lumpárny přešly…Ono chodit pytlačit je jedna věc, ale zabíjet a okrádat nebohé lidi…Taky na to chlapci šeredně doplatili. Bohužel za sebou nechali několik mrtvých. Styl vyprávění tohoto příběhu byl sice místy dost zvláštní a ne vždy to mělo zajímavý průběh (občas se dostavila i nuda), ale jako celek to mělo něco do sebe. Slušné herecké výkony, místy i dobrá atmosféra a doprovodná hudba, kamera taky nebyla marná. Slušný průměr a určitě ne ztráta času! ()
Poetický film, o tom, jak se hroutí lidské hodnotové žebříčky a osobnost lidí, kteří nemají co ztratit. První zločin byl nešťastnou náhodou, ale spustil řetězec dalších, nyní již záměrných a stále horších. Vynikající herecké výkony neznámých polských herců - Marka Probosze a Zbygniewa Suszynského umocňují autentictu. Kdyby ve filmu hrály známé české tváře, výsledek by asi tak přesvědčivý nebyl. ()
Psychologické drama se snovým prolínáním a citem pro přírodní obrazy ... zde je režisér Vláčil znovu ve svém živlu. Opět úspěšně sahá do rybníku polských herců a nemýlí se! Zbytečně podhodnocený příběh o putování dvou životních zkrachovalců na černém hřbetu pekelného kozla zločinu. ()
Cesta do pekla nemusí být provázena dobrými úmysly. 1) Film nabízí mnoho různých poetických obrazů lesa a krajiny._____ 2) Oceňuji krásný básnický jazyk Josefa Čapka, který chvílemi pronikl i do filmu. ... protože jsme blbci a krávové. 3) Nelíbí se mi postsynchrony ve velmi uměle působícím zvukovém prostoru._____ 4) Hvězdičku přidávám za fešné u nás neokoukané polské herce 25letého Marka Probosze (vrah Ruda Aksamit) a 23letého Zbigniewa Suszyńskego (Vašek Kala), kteří po celou dobu nesešli z obrazovky a drželi film na příjemné koukatelné úrovni._____ 5) Bohužel však neměli moc co hrát, jejich postavy jsou nevýrazně profilované a takové nijaké. Jejich motivace je za vlasy přitažená a jejich chování chvílemi nepříliš pochopitelné. Scénář Vladimíra Körnera a Františka Vláčila mě prostě nezaujal._____ 6) Ale nechci být příliš kategorický. Možná po opakovaném zhlédnutí změním názor a přijdu vláčilovské poetice více na chuť, jak se mi to už s jeho filmy dříve stalo. ()
Reklama