Režie:
Davide ManuliScénář:
Davide ManuliKamera:
Tarek Ben AbdallahHudba:
VitalicObsahy(1)
Kašpar Hauser, člověk z 19. století, který se vynořil odnikud a tvrdil, že nikdy nepřišel do styku s lidmi, je ve filmu zobrazen jako androgynní žena, vyvržená na středomořském ostrově, která rozpoutá válku mezi Šerifem a Dealerem, které oba ztvárnil Vincent Gallo. Příběh o víře, nedůvěře a létajících talířích, zasazený do dunivých beatů techno monstra Vitalic. Legenda o Kašparu Hauserovi je zážitek, který moderní film nabízí zřídkakdy, techno western v osobitém světě. (Fresh Film Fest)
(více)Recenze (33)
Tak k tomudle filmu mě dostal zvukově výborný klip z youtube, jak dělají openair a myslel jsem si bůhví co to nebude, ale že z toho vyleze todle skoro němé, ale přesto aspoň něco říkající něco, jsem opravdu nečekal.. Nakonec je to ale dost originálně pojaté dosova fillozofické dílko s dvěma L , škoda že té dobré muziky tady nebylo více. ()
Konečně zase po delší době nějaká ta správná úchylárna. Narazil jsem na ní ale náhodou. Hudební producent Vitalic totiž jednu ze scén sdílel na svém FB a jelikož mě zaujala hudba (speciálně skladba Poison Lips je těžká pecka), okamžitě jsem se vydal hledat, kde bych se na film mohl podívat. Nakonec musím říct, že to co Vitalic nasdílel, je nejlepší a nejčistší scéna z filmu. Nejčistší v rámci čtení emocí, které z ní vychází, abych byl konkrétní. Ostatní scény už tak čitelné nejsou. Třeba u Kašpara bych se nebál herce označit osobním zájmenem „to“, ale jeho DJské etudy i tak byla docela sranda sledovat. Vůbec se divím, že tento film nenatočil Quentin Dupieux. Docela by mu do portfolia sedl. ()
Elektronický dětský Jodorowsky. Epic DJ party. Ňuňu. (3,5*) ()
Nadčasovost. Pokud se chystáte pustit Kaspara Hausera, připravte si tu nejlepší zvukovou stopu a možná nepůjdete měsíc spát. Já už nespím dva dny. ()
Retrospektivně určitě jeden z nejzajímavějších titulů na Fresh Film Festu. Legenda o Kašparu Hauserovi se dá číst nejen jako pseudofuturistické ozvláštnění mýtu o Vyvoleném, případně jako svérázná variace na Herzogův film, ale také opačným směrem jako výsměšná satira DJingu, jenž se časem stal zdrojem novodobých popkulturních ikon předstírajících svými gesty božský původ. Stačí si postavit aparaturu, stoupnout si za gramce, pustit track a už můžete vydělávat a stát se falešným prorokem kultury! ()
Šašek a Královna. Král Rybář. Freddie Mercury. Plaváček. Panna Orleánská. Don Quijote. Syn. Lancelot. Ježíš na oslu. Král. Chuďas. Trosečník. Mauglí. Bytost z hvězd. Blázen. Dítě. **** Kterákoli bytost, k níž se kdy upínaly fascinace a naděje, a která byla prostě a nezbytně sama sebou, a tím nutila i každého ve svém okolí, aby v její blízkosti byl sám sebou, a vytvářela tak v síti vztahů nesnesitelné pnutí, a sama obnažená krok za krokem vysvlékala a obrozovala vesmír. **** Příběh je jednoduchá a nesmírně vtipná iniciace: dunivou elektronickou hudbou. Pochopit BEAT jako BÝT (TO BE-TO BE-TO BE-TO BEAT). Stát se DJem, remixujícím všehomír. I ta nejryzejší bytost musí projít zkušeností, uvědoměním, naladit se na rytmus, na vnitřní řád, na tok dění, musí se synchronizovat, napojit se, aby se uskutečnila, stala. Pochopit se, vytvořit, zjistit v plné šíři: IO SONO - JÁ JSEM. Pochopit vlastní bytí. **** SONO je ale také ZVUK, ZNÍT. A IO je to tisíckrát vyslovené a zrytmizované yankeeovské yeah, jo, vnitřní souhlas se stavem světa v každé míjející vteřině, potvrzení souladu. Jo. Jo. Spokojené jo i nad tím nejsměšnějším skečem, přijetí každého výjevu, obratu dění. A protože SONO je také zvuk, znějící bytí, iniciace se tu děje doslovně takto: "Šerif učí Kašpara Hausera DJ-skému řemeslu." **** Kašpar má rytmus v sobě, i prvotní křeče po vytažení jeho těla z moře, pomyslném narození, jsou u něj už tanec, jsou už rytmické – ale zatím nevědomě. Je nutno, aby andělský chlapec pochopil, prozřel, přijal, aby se z něj stal „taneční král“, aby všechny jeho pohyby byly vědomým, kontrolovaným vyjádřením souhlasu s existencí. Tanec je vlastně projev znělého bytí. ZNÍM, SOUZNÍM, ERGO JSEM. Bytí naladěné na Pythagorovu hudbu sfér, harmonii planet, soulad vesmíru. **** Elektronická hudba je tu pralátka, apeiron. DJské řemeslo je tvůrčí princip. Mixážní pult je Grál, Kámen mudrců. A DJ – DJ je Umělec, Osvícený, Tvůrce. Demiurg. Dirigent. DJ je DJ vesmíru, Freddie Mercury ufonů. **** PLUS: Ve stavu nejvyšší blaženosti-soustředěnosti vytéká chlapci z úst v konvulzích bílá tekutina, stéká po hladkém nahém těle... mateřské mléko i výron spermatu, setba i výživa. **** PLUS: Ten prudký, násilný střih: plynulé, analogové dění světa se s vpádem ostrého vědomí mění na sled digitálních, ostře ohraničených okamžiků - místo táhlého houslového tónu či šumění orchestru, v němž jsou jako v prvotním moři blaženě kolébáni nevědomí, máme my Osvícení beat, rytmus, spasmatickou křehkou krásu znovu a znovu k sobě přiváděného vědomí, sled pracně dobývaných klimaxů, stroboskopických supernov, orgasmů, extází. A mezi dvěma okamžiky - jako modlitebními korálky - je černočerná prázdnota, z níž jeden za druhým dobýváme. **** PLUS: Poslední scéna filmu, klip, je skutečná hudebně-filmová kapsle s extází. Šimravé teplo se vám rozlije zároveň z podbřišku i podvěsku a přinejmenším po tu dobu budete Naladění, zažijete stav blaženosti. V malém sále kina kolem mě na konci filmu sedělo na šedesát elektro-DJem rozvibrovaných, královským tancem na plátně vyrajcovaných, vymeditovaných malých buddhů. **** () (méně) (více)
Podobně, jako v případě některých místních uživatelů, dalo by se s určitou nadsázkou říct o Vincentu Gallovi, že je tak trošku herecký uchylák. Hraje povětšinou v různě hodnocených filmech, ty však mají jeden společný znak. Jsou úplně jiné, než na jaké jsme zvyklí a to je přesně i ten případ Kašpara Housera. Vůbec se tady nebudu pouštět do nějakého hlubšího, teoretického rozboru, co to mělo vlastně celé za význam, to ani náhodou. Zkusím jen svými vlastními skromnými slovy říct, jaká na mě tahle šílenost zanechala dojem. A ten je rozhodně pozitivní, řekl bych málem stoprocentní. Počínaje hudbou, přes herce, neherce, příběhem, nepříběhem a konče již výše jmenovaným Vincentem, kterému tahle role sedla, jako špunt do dřezu. Naprosto dokonale, což můžu říct s klidným svědomím o tomhle celém, grandiózním spektáklu. Skoro pět. ()
Neskutečná absurdní ujetina, u které jsem se skvěle bavil, ale podruhé to asi vidět nemusím. Vystupuje zde jen pár postav - kromě Kašpara ještě Šerif-Učitel, Dealer, Kurva, Kněz, Chlap s mulou (některé postavy dokonce mají na zádech nebo na břiše své pojmenování), odehrává se to na pobřeží moře a nějaké rozpadlině na kopci, a koketuje s UFO, diskotékami a DJy, zabrousí to i k víře (skvělá scéna, jak Kněz blábolení Kašpara pokládá za promluvy svatého muže a hned ve všem něco vidí). dojde na parodii všech těch klišé romantických filmů, jak se chudá holka chce dostat pryč z venkovského prostředí do světa - a to celé je natočeno černobíle, přičemž kamera se mi hodně líbila a z toho mála vykouzlila sugestivní prostředí. Říkám, přes svou ujetost se mi to líbilo, bavilo mě to, ale podruhé to asi fakt vidět nepotřebuju. ()
V Legene o Kasparovi Hauserovi sa D. Manulimu podarilo to, v čom minuloročná snaha Any Lily Amirpourovej stroskotala niekde na polceste. Pretavil inšpirácie a odkazy svojich vzorov do plne pojazdného celku, akéhosi bizarného postmoderného podobenstva, ktoré netrpí okatou prvoplánovosťou, prekombinovanosťou, nahodilosťou, ani problémami s tempom. Mená ako Herzog, Ford, Jodorovsky alebo Jarmusch sa tu stretávajú pri prazvláštnej, neľahko preniknuteľnej, no dostatočne hypnotickej seanse symbolov a alúzií tancujúcich v rytme beatov evokujúcich umierneného Mr. Oiza. ()
Je to něco jako kdyby se mladej Herzog (někdy v období trpaslíků) rozhodnul natočit Kaspara Hausera a noc před natáčením koukal na dafpunkovskou Electromu.. V zásadě je mi to sympatické a z principu tomu fandím, ale když položím ruku na srdce, musím si přiznat, že 70%síly filmu tvoří hudební složka, především pak skoro až katarzní finále, které v člověku zanechává pocit, že ten film byl vlastně lepší než byl ve skutečnosti. Asi by tomu prospělo zkrácení. Nemyslím prostříhat ale spíše urychlit.. V každé druhé scéně zdlouhavě sledujeme jak Šerif nekonečně žvatlá do prázdna a Kaspar se epilepticky vlní v rytmu čehosi. Je to sice svým způsobem vtipné a roztomilé, ale filmu to ubírá na dynamice a divák má pocit, že vlastně kouká do prázdna. Tím spíš když příběh samotný je cosi co by se dalo naškrábat na dva plátky toaleťáku a ještě by zbylo místo na obrázek.... Ale jak říkám, fakt je mi to sympatické. Počínaje Gallovým hereckým exhibouštvím, přes zvukařské mikrofóny v záběrech a rozkošnou Elisu, až po ten parádní finish.... Subjektivně za 4, objektivně 3.. Podtrženo sečteno 3,5 ()
Hrozně "nedivácký" film, Troška by z něj spadl ze židle. Ten film je víceméně tvořen statickými obrazy a pospojován volnými epizodkami, v jejichž průběhu se odehrávají věci, které nikterak neposouvají děj a zajímavé jsou spíše kompozičně nebo hereckou performancí. Přišlo mi to tak nahodilý a nesourodý, až se mi zdálo, že to ani není možný nějakým způsobem interpretovat a bavit se tak nějakými významy. Nicméně to má skvělý soundtrack, stylizované postavy a v některých případech i dost fyzický herecký výkony. ()
Film jak stvořen pro mě, který se mi ale vůbec nelíbil. Bangery jak pro mě, který se mi líbili moc. Promiň, Tome. Stydím se. ()
Tento Kanadský film je jeden z najabsurdnejších kinematografických počinov aké som kedy videl. A to dokonca s porovnaním s iným čudnými kúskami, ktoré sa poflakujú po svete. Prvky ktoré snímka obsahuje jasne determinujú to, že sa mi to nemôže páčiť.. To je na 100% vylúčené. A predsa, sám sebe som neveril keď som si podupkával na techno hudbe, ktorá je valnou časťou hudobného doprovodu a dokonca si ju pustil po pozretí. Taký dojem to vo mne vyvolalo. Každý z vás už určite počul alebo minimálne zachytil bizarný príbeh o chlapíkovi menom Kašpar Hauser. Spoločnosťou nedotknutý mladík, ktorý vstúpil do povedomia v roku 1828. Jediné čo mal pri sebe bol dokument o správe, že 16 rokov bol zatvorený v jednej izbe. Jeho mentálna zaostalosť a fyzické anomálie tomu iba nasvedčovali. Nech je už pravda aká je, tvorcovia si z tohoto príbehu zobrali iba veľmi malí kúsok, sadli si k nemu z papierom a perom v ruke pustili si, metaforicky, žilou dajaké psychedelické drogy a začali písať. Film je celí v čierno-bielom šate. Sleduje jeden malí ostrov, a ich obyvateľstvo ktoré obsahuje niekoľko zaujímavých postáv. Šerif, díler drog, kráľovná, kňaz, prostitútka a nejaký pomocník kráľovnej ktorý je zároveň jediný klient prostitútky. Sníma ich navzájom poprepájané vzťahy. Obsah je tiež neskutočne čudný. More po pár minútach od začatia vyvrhne na pláž chlapca Kaspara (Ktorého hrá chudučké dievča a je neustále hore bez, prsia mala také malé, že som bol dlhí čas v pomykove ) šerif ostrova sa ho chopí a začne ho socializovať. Na chlapca je však každý zvedavý a ako to už býva, po ostrove sa začnú šíriť drby, že je to v skutočnosti stratený dedič trónu, mesiáš a kade čo. Hlavná časť príbehu však rozpráva o tom ako chce šerif z chlapca vycvičiť najlepšieho Dj-a sveta. Je to niečo tak absurdné a nereálne, že aj ja som mal problém pevne uchytiť tú surrealitu. Film ma svojim neskutočne iným prístupom a neuchopiteľnou formou, chytil za srdce. To je niečo nereálne na čom by som sa roztápal v kine ale nikomu to neodporúčam. NIKOMU!!! ()
Kašpar Hauser je oním slabým, bolavým místem (blind spot) evropské kultury, nebo alespoň jejího středoevropského prostoru – oním místem, kterého se na vašich zádech dotkne slepá masérka národního družstva házenkářek a řekne: "Tady to je!" A vy vykřiknete bolestí. Davide Manuli, k mému potěšení, rozšířil tento (dále již jen) problém do Středozemí (Sardinie je místem kam Kašpara Hausera nezavál vítr, ale přivlekl jej tam mořský proud). Film se může zdát parodií na Wassermannovu verzi Kašpara Hausera, ale rozhodně tomu tak není; má všechny atributy této mystické legendy; dokonce mě zaráží, jak dobře se milánskému autorovi zdařilo postihnout její podstatu. Myslím, že k tomu přispěla i volba třicetileté Silvie Calderoni, která hrála Kašpara, a jejíž výkon (pro mě především ve scéně na houpačce) byl přímo ohromující a ochromující. Sám Jacob Wassermann nazývá tento problém „Trägheit des Herzens“ (setrvačností srdce). V posledních letech Evropa sténá a kvílí, jak se snaží "řešit" problém Arabů, potažmo emigrantů, potažmo cizinců a v konečném důsledku všech "jiných" lidí. Nikdy se to však nepodaří, pokud nevyřešíme problém zvaný "Kašpar Hauser". Německé jméno Caspar (česky Kašpar) je odvozeno z perštiny: Ghazbar („ghaz“ poklad a „bar“ strážit/ chránit) znemaná strážce pokladu Jiná recenzentka případně reflektuje podobnost často používaného slova "sono" (jsem) s často frekventovaným činem "suono" (zním, hraji). ()
Yeah, all right. Kaspar Hauser. Šerif, kněz, dealer, chlap s mulou, vévodkyně a děvka. Hodinu a půl dlouhej klip k pětiminutový skladbě Poison Lips. Statická kamera, divný prostředí, ještě divnější všechno a černobílost. Ty exteriéry jsou naprosto boží! ()
Těžko uchopitelný trip (V rytmu techna? Nebo dubstepu? Omlouvám se, ale vážně netuším, mé hudební preference jsou přeci jen někde jinde.), který si neuvěřitelným způsobem užívají všichni zúčastnění a pokud se naladíte na tu správnou vlnu, existuje velká šance, že si ho užijete společně s nimi. Snímek, na který se se mnou (a ostatně ani beze mě) nebude chtít nikdo z mých známých nikdy podívat, protože ho budou považovat za jeden z těch mých „divných filmů“. Hm, jejich smůla. Já se k němu budu rád vracet, stejně jako jsem se za poslední hodinu několikrát vrátil k závěrečné scéně z lomu (ano, hudba v Kašparu Hauserovi je oproti mým původním předpokladům a navzdory nemalé dávce skepse jedním slovem výtečná). Film o ničem a o všem. 85% ()
Když to člověk bere jako experimentální hudební film (kterým to taky je), tak je to dobrý. Hodnotit to ale jako nějaké podobenství, tak jdu s hodnocením níž hnedka. On je to svým způsobem dost vychcaný film - režisér evidentně chtěl natočit k techno skladbám videoklipy, které se budou odehrávat v kdesi poušti a s bizarními postavami. Pak mu došlo, že kdyby do toho dal nějaký slabý příběh a dodal tomu nějakou "hloubku", aby nikdo nenadával že je to prázdné, tak natočil tohle, poslal to na festivaly a tam to mělo ohlas, protože to je dělané hlavně pro festivalového diváka. Jedni z toho budou nadšení jen kvůli hudbě a budou kašlat na všechno ostatní, druzí v tom budou hledat nějaké strašně hluboké podobenství, aby přede všemi opodstatnili, proč z toho jsou nadšení. A nesmím zapomenout na ty, kteří vůbec nic z toho nepochopili a nebrala je ani hudba, ale dají vysoké hodnocení jen proto, aby vypadali správně "intelektuálně". Jak to ale s Legendou o Kašparu Hauserovi skutečně je? On je tak někde "uprostřed". Nezapře, že mu šlo hlavně o to, aby ty videoklipové scény dobře vypadaly (což potěší skupinu první), ale zase na druhou stranu se snaží nějak představit postavy, o něčem trochu být a strašně se tvářit jako podobenství (což potěší tu druhou skupinu). Ti co to tady ale vytahují jako strašně filozofický film mi přijdou dost mimo. Ono to sice celé (nejspíš) je podobenství o tom, že kdyby se zde v dnešní době objevil Ježíš/Vyšší bytost (tady Kašpar Hauser coby hudební/rytmický mimozemšťan), tak by ho lidstvo nepochopilo a nebralo. A zvlášť ve společnosti, která v něco vyššího než člověk přestala věřit. To je fajn myšlenka a souhlasím s ní. Problém je v tom, že z toho filmu vypadne jen tak, bez jakékoli hloubky, bez jakékoli propracovanosti, vlastně je tam jen proto, aby celý film nepůsobil tak prázdně. A celé je to nacpané skoro až surrealistickým způsobem na příběh Kašpara Hausera, který se v tom hledá dost blbě, ale je tam. Jo, a občas se zde zničehonic objeví kněz a plácne pár nahodilých a sem tam i protichůdných mouder - takže asi tohle má být ta vysoká filozofie a hloubka, o které tu někteří píší... Nicméně, k mým dojmům. Na jednu stranu se mi strašně líbí všechna ta bizarnost, skvělá kamera, perfektní herecké výkony, hudba je taky skvělá a ty videoklipové scény k nim fungují. Jenže na druhou stranu o víc fakt nejde a ačkoli se to snaží tvářit a být něčím víc, vyplývá na povrch všechna ta nepromyšlenost té stěžejní myšlenky. Navíc ta atmosféra funguje jen někdy a Kašpar Hauser (asi) zvracející při dělání zázraků mi tu taky vadí, jelikož je to ten typický festivalový kýč. + atmosféra taky ne vždy funguje a některé ty scény jsou jen vleklé. Tudíž jak jsem psal na začátku - jako hudební experiment dobrý, jako podobenství slabé. Mé dilema mezi silnými 3* a slabými 4* nakonec rozhodlo to, že zde kupodivu každá postava má svoji důležitost a ačkoli se tu jen nahodile pohybují, nedala by se vyškrtnout žádná. Takže to až tak prázdné nebylo a i na scénáři se nějak pracovalo. Slabé 4* () (méně) (více)
au... ()
Môj nový "malý kultový film", Gallo si tú rolu náramne užíva, Vitalic super soundtrack a Elisa Sednaoui je neuveriteľne sexy / tomu hovorím režisérsky debut! ()
Chvílemi trochu plochá a příliš čitelná (nepatřím k "tanečním dětem" a v mytologiích, jakož i v pop-kultuře se celkem vyznám), leč převelice zábavná taškařice.---------- Androgynní Kašpar (Silvia Calderoni) či Legendary Stardust Cowboy, Zíggy nebo Iggy – my máme "božího jezdce" Arnoštka a na něm nenajdeš chyby... ()
Reklama