Režie:
Simon CurtisScénář:
Alexi Kaye CampbellKamera:
Ross EmeryHrají:
Helen Mirren, Ryan Reynolds, Daniel Brühl, Katie Holmes, Tatiana Maslany, Max Irons, Charles Dance, Antje Traue, Elizabeth McGovern, Jonathan Pryce (více)VOD (1)
Obsahy(2)
Dáma ve zlatém vypráví pozoruhodný skutečný příběh ženy, která se rozhodla dosáhnout spravedlnosti a za každou cenu bojovat o dědictví, které její rodině právem náleželo. Šedesát let poté, co byla za druhé světové války nucena utéct z milované Vídně, se Maria Altmannová (Helen Mirren) rozhodne získat zpět rodinný majetek, který jí byl zabaven nacisty. Patří k němu i umělecká díla nevyčíslitelné hodnoty, mezi jinými i slavný portrét Adele Bloch-Bauerové I. od Gustava Klimta, který se stal národním pokladem. Za svého právního zástupce si vybere ne velmi zkušeného, ale o to odvážnějšího, mladého muže Randyho Schönberga (Ryan Reynolds). Spolu se pustí do zdlouhavého a náročného soudního sporu s rakouskou vládou a Nejvyšším soudem USA, který se nakonec stane jedním z nejznámějších restitučních sporů v historii. (Forum Film CZ)
(více)Recenze (217)
Spíše povedená televizní inscenace než kinofilm. Bylo to sympatické, ale celou dobu jsem se nemohla zbavit dojmu, že se hlavní hrdince zase tak nic strašného nestalo (před válkou rozhodně netrpěla materiální ani citovou chudobou a navíc stihla včas emigrovat), aby byla vůči Rakousku tak zahořklá. Soudní proces mohl být více vygradovaný, chybělo mi napětí. ()
To, co by se podle obsahu mohlo jevit jako zajímavé právní drama o navrácení slavné Klimtovy „Zhulené transky“ právoplatným majitelům, není nakonec nic jiného, než další tendenční, rektobolné, demagogické židácké píárko a reklama na holou kost. Škaredí a hrabiví židé však v Holyúdu vůbec, ale vůbec nejsou, a tak sledujeme příběh roztomile ironické, skromné a sympatické židovské babičky, mimochodem fantasticky ztvárněné Mirenovic Helenkou, která to má sice všechno těžce v piči, avšak bytostně touží, aby jí bylo výhradně, ale fuckt výhradně z úcty k jejím předkům, tolik postiženým nacistickým holocaustem, vráceno její rodinné dědictví. A když se to náhodou nepovede, tak mrdup, bude akorát smutná, že byla pošpiněna památka její tolik trpící tety, jíž skolila meningitida, když ještě Hitler stával se štětkou na štaflích, tatínka, kterého trefil šlak hned po anšlusu Rakouska, a maminky a strýčka, co proživořili válku v nelidských podmínkách švýcarského blahobytu a pošli mnoho let po ní přirozenou smrtí. Stařenka si tedy jen tak, v podstatě ze srandy, najme mantáckého židího právníka, mimochodem opravdu žalostně ztvárněného panem Gaynoldsem, který se ujme kauzy jako bokovky a úplně zadarmo, protože jakmile v Rakousku navštívil pomníček obětí holocaustu, strašně se najednou rozplakal, prozřel a morálka mu zavelela prodat veškerý majetek a pro bono dopřát své klientce zaslouženou spravedlnost. Nakonec po mnoha útrapách to všem těm zkurveným, nesympatickým Rakušákům, nacistům, antisionistům a popíračům společně těžce natřou a pravda s láskou zvítězí nad zlem, mamonem a pokrytectvím. No, Gébls by ten tklivý příběh nezfilmoval lépe, a když jen trochu zapátráte, máte chuť si po tomhle pustit tu O perníkové chaloupce. Ve skutečnosti totiž hned poté, co se v devadesátých letech minulého století náhle začaly zelené mozky v Rakousku vypořádávat s minulostí, zaslechla zdaleka ne až tak sympaticky vyhlížející baba nenažraná slovo restituce a šustění amerických prezidentů, okamžitě zařadila druhou kosmickou a evidentně jela cíleně po prachách jako slepice po flusu. Její tolik altruistický právník a sveřepý bojovník proti holé kosti měl od počátku smlouvu na 40 procent, a jakmile ta stará rakovina obratem střelila všechen ten vymodlený odkaz za 300 míčů v dolarech, jen co se dotkl americké půdy, přišel si milý a ani trochu vypočítavý jeliman na krásně kulatých 120. Ale to už je, milé děti, úplně jiná pohádka, kterou však bratři Vajštanové nikdy produkovat nebudou, neboť ti chtějí světu ukazovat jen pravdivé a ani trochu propagandisticko – demagogické příběhy. Hezky natočená, dobře zahraná, avšak unylá, místy otravná a hlavně naprosto amorální a manipulativní propagace těch tolik kůl pejzů a obřízek. ()
V podstatě od prvního záběru mě bylo jasný jak tahle story dopadne. Nevím jak to bylo s autorským právem, ale takhle se přece film nedělá. Chyběla mě dramatizace příběhu, dokonce i tradičně silné a filmařsky vděčné soudní scény působily strojeně a mdle. Jediný co se dá pochválit je výkon Helen Mirren a výrazné herectví v malé roli od Daniela Brühla. Zbytek je jak vyschlý bahýnko na luční cestě. ()
Prostředí jako takové už z podstaty nabízí zajímavý námět na příběh. Židovské příběhy z období obou válek totiž nejsou nikdy k zahození a většinou jsou plné neuvěřitelných emocí. Ne ale v případě filmu Dáma ve zlatém, kde se promítají dvě příběhové linky. Jedna ze současnosti a druhá z minulosti. Ta z minulosti je odvedená poměrně dobře a nemám na ní výtku. Ta ze současnosti je ale šíleně nezáživná a ten soudní proces tomu dodal korunu. Ve výsledku nezbývá nic jiného, než přijmout s vděkem alespoň solidní herecké výkony. Jenže to je také to jediné, co u tohoto filmu stojí za povšimnutí. ()
║Rozpočet $11miliónov║Tržby USA $33,039,490║Tržby Celosvetovo $48,794,946▐ Tržby za predaj Blu-ray v USA //počet predaných kusov ║ Tržby za predaj DVD v USA //počet predaných kusov ║ ponúknutý príbeh určite zaujme ale nedokáže úplne omámiť súdne ťahanice prevažne na plocho ukecané - nezaujímavé, Helen Mirren ako tak újde ale nedostane sa nám pod kožu tak ako by sa patrilo, Ryan Reynolds na takúto úlohy mdlý, v rámci rozprávania skôr zaujmú dejové návraty do doby vpádu nacistov do Viedne, tak to má dobrú atmosféru a herci tam slušne hrajú /videl v kine: 60%/ ()
Já nevím jestli je to mnou, mou malou zaníceností pro věc a nebo tím scénářem, ale mně se celá ta právnická anabáze zdála příliš nezáživná. Asi to takhle chodí v reálu, ale ve filmu se musí chytnout za něco, co by diváka upoutalo natolik, aby si na konci mohl říct : "To byla paráda, jak jim to tam u toho soudu nandal nebo..... chudinka Marie, co ta si musela vytrpět, aby získala, co jí patří a takhle to je tedy s tím slavným obrazem od Klimta, ach to jsem ráda, že jsem něco takového mohla vidět". A ono nic. Jeden z těch snímků, které zřejmě brzy zapadnou mezi mnoha jinými podobně zpracovanými dramaty. Jinak vizuál byl výborný, to nemohu říct...... ()
Film, co mě přemluvil, abych mu dala vyšší hodnocení, než si zaslouží. Ždímačka, která nějakým záhadným způsobem umlčela mého cynika a já se filmu nemohla vysmát. Helen Mirren je skvělá, zbytek obsazení jí vcelku dobře kření. Průměrný film o právnické bitvě a bolestných vzpomínkách. Nah. ()
Pokud bych vycházel čistě z anotace, očekával bych soudní drama. Na to, abychom Dámu ve zlatém mohli takto žánrově zařadit, se ale u soudu stráví dost malé množství času (pár konfrontací mezi právníky, pár proslovů atp.). Symbol celého sporu, Klimtův portrét Adele Bloch-Bauerové, tety hlavní hrdinky Marie evokuje spíše vzpomínky na minulost, do nichž Maria postupně více a více zabředá. Hledá vlastní identitu, vyrovnává se s vlastní minulostí a očekává katarzi, mezitím absolvuje pár schůzek, občas se zúčastní soudu, arbitráže apod. [==] V jádru filmu totiž moc nejde o samotnou restituci, ale pozornost je směřována k jejím aktérům, přičemž za dominantní lze považovat prvek proměny, resp. proměňující se vztah: 1) Marie k rodné vlasti (změní svůj původně dogmatický názor, že se do Rakouska již nevrátí a připouští, že se společnost posunula dále); 2) Marie k celé kauze (nechce se ji zúčastnit, pak několikrát odmítne znovuzapojení do procesu); 3) Marie k sobě samé, resp. vlastní minulosti (souvisí s bodem 1, postupné otevírání třinácté komnaty); 4) Marie a Randyho (vypjatý vztah restituentky a právníka projde velkým vývojem); 5) Randyho k případu a stejně tak vlastní identitě. Příkladů by se našlo jistě více, šlo o to názorně demonstrovat, jak film s prvkem proměny systematicky pracuje, přičemž ho v určitých momentech konfrontuje s pravým opakem, tedy nemožností proměny (scény s představiteli protistrany, kteří pevně trvají na svém). [==] Ačkoli dominantu považuji za poměrně zjevnou, míra ozvláštnění je diskutabilní, protože uvedené postupy nikterak novátorské nejsou. Tvůrci si spíše berou soudní spor jako rukojmí pro vyprávění příběhu o ženě, která sice svým způsobem ztratila část svého života, kdy byla nucena utéct z rodné země do zahraničí, ale hrůzy holocaustu a dalších zločinů jako mnoho (milionů) jiných na vlastní kůži nezažila. Pokud něco autentického, tak si raději znovu pustím dokumenty Heleny Třeštíkové Hitler, Stalin a já, Má šťastná hvězda nebo Nesdělitelné. ()
Kde nestačili Clooneyho památkáři, musí nastoupit soudní cesta.. Restituční drama oslabené o hloupá klišé (přelíčení dostává přednost před prasklou plodovou vodou, právník u památníku holocaustu zjišťuje, že to nedělá pro peníze) a některé vcelku zbytečné fabulace (ve skutečnosti vše inicioval žurnalista Czernin, Maria opustila Vídeň až po smrti svého otce). Uštěpačná Mirren velmi dobrá, stejně jako na malém prostoru Brühl, ovšem Reynolds dostal roli asi jen proto, že vlezl nahý za Weinsteinem do vířivky. Ke Curtisovým filmem poněkud opomíjenému ekonomickému pozadí je nutno podotknout, že Portrét Adele Bloch-Bauer II koupila na aukci Christie´s Oprah Winfrey a za deset let jej se ziskem přes 60 milionů dolarů prodala čínskému soukromému sběrateli. Bude sequel Dáma ve vatě..? ()
Rutinní, předvídatelné, zapomenutelné. ()
Důležitý film, ideálně se hodící do koláže oslav 100. výročí úmrtí Klimta (a Schieleho). Někdy je jednoduše důležité natočit formálně (ne)obyčejný projekt o zopakovat jím apel, jenž je stále platný a který by nesnesl experimentální podobenství. Anšlus v umění má mnoho podob a doufám, že ještě mnoho mít bude. Kromě filmu lze též doporučit stejnojmenný román Anne-Marie O'Connor s podtitulem Strhující příběh mistrovského díla Gustava Klimta - slavného portrétu Adele Bloch-Bauerové. ()
Škoda, že je to tak standardní a ničím zvlášť překvapivý film (dokonce i pro ty, kteří o skutečném příběhu nic nevědí), protože námět i obsazení je více než lákavé a dobře se na to dívá. Také si nejsem jistý, jestli tvůrci chtěli, aby se divák zamýšlel nad tím, je-li vůbec správné, že obrazy mají opustit Rakousko, nebo ne. ()
Mám ráda Helen Mirren, Vídeň i Gustava Klimta. To samo o sobě není zárukou, že budu nekritická k filmu, kde hrají docela podstatnou roli. Nelze pominout určitou jednostrannost, ale pořád to zůstává dobře napsaným i zahraným dramatem. ()
Zdá sa, že s Big Bearom a Volodimirom2 sme vo výraznej menšine a film mnohých pre mňa nepochopiteľne neoslovil. Verbalove intelektuálno-komediálne komenty ma nikdy nebavili a ako "obľúbený užívateľ" by mi bol v topke na hovno, pretože sa s ním zhodnem na 4 filmoch zo 100. Tak nech píše chujoviny ďalej a ovplyvňuje tých, ktorí sa dajú a nemajú vlastný názor. Príbeh podľa skutočnej udalosti na mňa silno zapôsobil a obrovský podiel na tom mali nielen vojnové scény z Rakúska obsadeného Nemcami, ale hlavne neuveriteľný herecký koncert H. Mirren, ktorá ma svojou postavou očarila. Márii Altmanovej prepožičala príjemnú ľudskú podobu sebavedomej, hrdej i vtipnej žene, ktorá sa nevzdáva. V menších úlohách potešili nemeckí herci D. Bruhl a T. Schilling. Atmosféru výborne dokresľuje krásna hudba, ktorej spoluautorom je H. Zimmer. Prisahám, že záver, ktorý síce tak trochu kopíruje záver filmu Cameronovho Titanicu, som si pustil asi 5 krát. Návrat H. Mirren do domu, v ktorom vyrastala, stretnutie so svojimi blízkymi a krásny, úprimný úsmev na záver...K tomu tá božská hudba , no proste krása. Nechýbalo veľa k plnému počtu. 80%. ()
Přese všechno je to dobrý a správný příběh, který má své místo ve světovém filmu. Dojemné vyprávění, které, když opomeneme "amerikanismy" tolik typické v amerických filmech, pozoruhodně právě v nich :-), vyústí ve slušný formát dramatu ženy, která se pere nejen s přítomností, ale hlavně s děsivou minulostí své rodiny a Židovstva v Evropě za Druhé světové války. ()
No asi jsem krapet mimo a nebo ti ostatní :-). Nádherný film. Miluji takovýhle způsob vyprávění. Na mne to účinkovalo neskutečně silně, snad proto že se o holocaust zajímám a také proto že část rodinných přátel si jím na vlastní kůži prošla. Nechci pátrat jak moc se film držel skutečnosti. V těch divokých časech kdy Germán vstoupil do Rakouska )které jej opravdu vítalo) se muselo dít mnoho špatného a ti kteří byli perzekuovaní většinou válku ani nepřežili. Ono se to volá po důkazech, když se ví že žalující nežijí nebo brzy zemřou stářím... Jak říkám, nádherný film o jednom ze slavných Klimtových obrazů a rodině, která jej před válkou vlastnila. Hellen Mirren byla kouzelná. Půjdu tedy proti proudu a dávám za plný počet hvězd. PS. verbalovi komenty mi přijdou leckdy vtipné, tady je to už však skoro na nějaký paragraf !!! Židovské píárko jak tvrdí? Nikoliv další z filmů o křivdách a holocaustu. O křivdách, které i často dávno po válce nebyla a není snaha napravovat. Vždyť jen sami Švícaři dodnes drží miliardy v původně židovském majetku v bankách a třesou se o ně. Filmů jako je tento vždy bude zapotřebí a je jich stále málo už kvůli všem těm Verbalům a dalším... * * * * * ()
70% ()
Celej den se v práci oháním jak frustrovanej Djokovič na antuce a těším se, až si večer odpočinu v kině. Spadnu do první brázdy, natáhnu kopyta, oči opřu o plátno a co vidím? Dvouhodinový mečování o čmáranici nějaký šeredy, jejíž portrét by nebyl hezkej ani kdyby visela čelem ke zdi. Každá minuta obsahuje průměrně dvacet vteřin významnejch pohledů, dvacet vteřin vyčpělejch frází, deset vteřin záběrů na zlatou šeredu a deset vteřin materiálu tak dokonale filmově působícího, že líp by na tom byl i záznam hokejovýho zápasu z kamery umístěný na puku. Dvě hvězdy proto, že si vážím Helen Mirren a jejího výkonu. Tři hvězdy stranou, protože si vážím sebe a svýho času. ()
Zajímavý, skvěle zahraný, dramatický snímek restitučního sporu židovské dědičky fašisty ukradeného majetku proti rakouskému státu. Poučná je rovina, v níž se zjevuje nepříliš uváděná pravda, že po nástupu nacistů k moci Rakušané této ideologii nadšeně tleskal, vítali Hitlera a dělali všechno proto, aby se mu jeho veleprojekt s vyhlazením všech Židů zdařil. ()
Kvalitatívne a svojou rozpoltenosťou mi film pripomína svoj plagát. Dejová linka, ktorá sa týka minulosti hlavnej postavy bola výborná a zaujímavo dramaticky spracovaná, plná silných scén, no zato druhá časť príbehu, ktorá sa venovala súčasnosti a právnemu vymáhaniu pozostalosti, nestála ani za máčny mak. Príšerná, ale vážne príšerná nuda, plná právnických kecov a trápne sa tváriaceho uplakaného Reynoldsa, ktorému som neveril ani to, že má nos medzi očami. Vidím to na slabý priemer, presne pol na pol. 50/100 ()
Reklama