Režie:
Václav MarhoulScénář:
Václav MarhoulKamera:
Vladimír SmutnýHrají:
Petr Kotlár, Udo Kier, Michaela Doležalová, Zdeněk Pecha, Lech Dyblik, Jitka Čvančarová, Stellan Skarsgård, Harvey Keitel, Julian Sands (více)Obsahy(1)
Ve snaze uchránit své dítě před masovým vyhlazováním Židů, rodiče posílají syna k příbuzné na venkov kdesi ve východní Evropě. Chlapcova teta však nečekaně umírá a tak je dítě nuceno vydat se na cestu a protloukat se úplně samo divokým a nepřátelským světem, ve kterém platí jen místní pravidla, předsudky a pověry. Jeho snahu o doslovné fyzické přežití ale po válce střídá jiný boj. Boj, kterého si ani není vědom, boj sama se sebou, boj o svou duši, o svojí budoucnost... Nabarvené ptáče je hluboce dramatický příběh zaobírající se bezprostředním vztahem mezi hrůzou a krutostí na jedné straně a nevinností a láskou na straně druhé. Je to první a nejslavnější román autora knih „Byl jsem při tom“ a „Pinball“ - jednoho z nejvýznamnějších a nejvýraznějších a světových spisovatelů minulého století Jerzyho Kosińského. (Bioscop)
(více)Recenze (680)
I když jsou v tomto díle artové a jiné filmařské umy nastaveny na max a v tomto př. jde o opravdovou podívanou, která samoz. není pro masového konzumenta, já osobně v tom vidím jen a pouze, Ivanovo Dětství od Tarkovského, natažené na 2 a půl hodiny. A ne, lísknouti si fakt nepůjdu. Sorry. Chápu proč tomu někdo dá minumum a někdo maximum. Já zde ovšem silně citím další promarněnou šanci na pořádný zásek, takže je vlastně škoda, že tento film, zůstane s velkou pravděpodobností osamocen. Na 2.str. pořád je tu jiná adaptace Jerzyho Kosinského a to, parádní vážná Sellersovka...Byl jsem při tom. To Fincherův Mank byl sice pro mne též jistým druhem zklamání, ale v jeho případě jde rozhodně o celistvější a lépe soudržnou záležitost. Dle mého. A pokud chce někdo pořádný majstrštyk o Židech a 2.světové, tak si přečtěte Spiegelmanova Mause a uvidíte, jak se to dělá na 300% Za technickou stránku je plný počet. Se vším všudy, je to na 3 ()
Jak se český filmař snaží stát světovým. 1) Snadno přiřadíme filmové vzory. Napadá mě Marketa Lazarová, jugoslávské filmy nebo třeba sovětský snímek Jdi a dívej se. Ostatně jeho hlavní představitel se zúčastnil natáčení jako konzultant._____ 2) Snímek zobrazuje zaostalé bezmála středověké společenské mravy v nedefinované (což neznamená, že neexistující) východoevropské zemi. Prvoplánově čitelné sdělení každé jednotlivé kapitoly je umocněno novoslověnštinou._____ 3) Sledujeme nesporně pěknou ukázku kvalitní řemeslné práce, ale mé pocity film nijak nezasáhl. Knihu jsem nečetl, ale určitě tak v budoucnosti učiním. Jen jsem do ní nahlédl, abych se přesvědčil, jestli na mě zapůsobí podobně. Nemohl jsem se od řádků odtrhnout. Takže je problém ve filmu a ne v knize._____ 4) Autobiografičnost díla se ukazuje ve světle dalších poznatků jako sporná, stejně jako autorská originalita. Téma jistě zajímavé pro historiky literatury. Ale podobně jako u Shakespeara mně je dnes fuk, jestli to psal on sám nebo celá brigáda kapitalistické práce a jak moc přitom vykradl jiné autory. Dílo tu je a já se vyjadřuji k němu._____ 5) Jinak vše důležité již výstižně napsali kolegové gudaulin****, argenson*****, F.W.Colqhoun*****, liborek_**** a další. ()
Největším problémem je, že celej ten film je studenej jak psí čumák. Ty tolik proklamované (omdlívající diváci na festivalu, utíkající ženy ze sálu…) a citované explicitnosti zaujmou samy o sobě jen naprosto výjimečně - pro mě byl vrcholem paradoxně luxusní kamerový záběr z úvodu filmu, kdy hlavní postava pouští po řece lodičku a kamera zabírá celou scénu hezky pěkně od hladiny řeky až nahoru v takovém "leteckém oblouku". Problém taky může být v tom (u mě), že jsem čekal úplně jiný film. Po těch ohlasech z Benátek jsem čekal peklo, ale upřímně se mnou trochu více zacloumala pouze jedna jediná scéna ze stodoly (nebudu spoilerovat, odehraje se to ve druhé polovině filmu a jedním z aktérů je ujetá žena), jinak všechno tak nějak odplynulo a já si vždycky řekl: "Dobrý, odškrtli jsme si nedobrovolný sex, za chvíli bude vraždění, pak týrání a co tam máš, Václave, dál?“ Ten film strašně trpí na svou formu, kdy chce být na jednu stranu poetický (což se mu do určité míry díky černobílému obrazu a pár opravdu pěkně nasnímaným scenériím daří) a zároveň předat silné a intimní poselství. "Vyprávění obrazem" je umění samo o sobě, ale tam Marhoul ještě ve srovnání se světovou špičkou prostě nedorostl. V recenzích jsem četl, že největší rozdíl oproti knižní předloze je absence vnitřních monologů hlavního hrdiny. Troufnu si říct (a to jsem knižní předlohu nečetl), že kdyby tohle Marhoul alespoň částečně zachoval, mohlo mít celé Nabarvené ptáče mnohem silnější emocionální náboj. V téhle filmové adaptaci se "jen" ději nepěkné věci, mezi tím vším pobíhá mladý a "jiný" klučina, který se vlastně snaží jen přežít a vrátit se domů (ať už to znamená, co to znamená). A ten jeho psychologický vývoj k drsnějšímu já je tak strašně lacině podaný, že mi to od Marhoula přišlo jako vyloženě odfláknutá práce. Ten film nemá pořádnou psychologickou ani emocionální hloubku. Je tady samozřejmě silný sociální motiv, kdy z černobílých záběrů na démonické ksichty těch životně podřadných vesničanů celkem mrazí. Celé Nabarvené ptáče ale pořád trpí křečovitou epizodičností, která zoufale podkopává jakýkoliv silnější závěrečný dojem. Škoda, chtěl bych dát víc, ale prostě to nejde. I tak ale musím říct, že před Marhoulem smekám, protože nás zase jednou dostal do širšího povědomí než jen od Aše do Krnova. Na celém filmu je nejvíc emocionální ta slovanská píseň v závěrečných titulcích. ()
Vašek Marhoul s Vláďou Smutným se můžou stavět třeba na hlavu, ale více jak dva kaňoury z toho nevykřesám. Knižní předloha byla slušný peklo s docela mrazivým závěrem, kdežto adaptace spíše jen tak nějak úmorně klouže po všech těch svinstvech a zanechává pocit promarněné příležitosti. ()
(UPRAVENÁ) RECENZE: Jedním slovem síla! Nabarvené ptáče se vrací k podstatě kinematografie. Se závěrečnými titulky Nabarveného ptáčete se sluší před Václavem Marhoulem hluboce smeknout. Coby producent se dokázal popasovat jak s náročností literární předlohy Jerzyho Kosińského, tak především získat pro českou kinematografii projekt, který by řekl: Pořád jsme tu! A za to mu náleží obrovské díky. Z každé minuty je znát, že Marhoul dal do filmu všechno. Jako režisér si pohrává s každým záběrem, jako scenárista vypiloval scénář do nejmenšího detailu. Z celého díla pak srší především jeho láska ke Kosińského příběhu, který s sebou, navzdory všem předešlým krutostem, skutečně přináší i náznak naděje, která se dostaví v samotném závěru. Síla hlubokého vyjádření, které Marhoul z knihy do filmu přenesl jsou nepopsatelné. Film vede Petr Kotlár, který během celé 169 minut dlouhé stopáže nesleze z plátna a podává mimořádný výkon. Kotlár se coby chlapec setkává s různými postavami. Na své „cestě domů“ potká přátele i nepřátele, od potulné léčitelky přes žárlivého mlynáře po úchvatné ztvárnění půvabu a krásy v podobě samotářské Labiny. Cesta pokračuje stále dál a s ní přibývají i další lidé, přičemž ve finále příběh dochází k silné pointě s hrdinovým poznamenáním. Krom hereckého koncertu Petra Kotlára se ve snímku objevují další skvělé herecké výkony, přičemž každý herec si zde najde dostatečný prostor; např. Stellan Skarsgard, který se v roli německého vojáka objeví sice jen na dvě minuty, aniž by řekl jediné slovo, přesto je jeho výkon nezapomenutelný. Dále jsou to Jitka Čvančarová, Júlia Valentová, Udo Kier, Julian Sands, polský herec Lech Dyblik, či Harvey Keitel v roli kněze. A pak je tu Barry Pepper, opět v roli odstřelovače (hrál ho již v Zachraňte vojína Ryana), tentokráte stojícího na straně Rudé armády. Jeho charismatický projev vyzdvihuji zejména proto, že je s Kotlárem ze všech postav snad nejvíce sehraný a z pragmatického hlediska jeho postavě nejvíce přinese. Co se týče násilí a samotného zařazení Nabarveného ptáčete, panuje zde jistá kontroverze, byť z mého pohledu zcela zbytečná. Film není válečný, řeší mnohem důležitější boj. Marhoul s násilím nezachází čistě na efekt, naopak jej podává rafinovaně a jakoby nezúčastněným způsobem. Velmi pozoruhodně pracuje i s malou dávkou cynického humoru. Absence hudby vůbec nevadí, ba naopak absolutní ticho v čele s Kotlárovým výrazem vévodí a funguje výrazněji, než když se mluví. Nabarvené ptáče není bez chyb. Občas ruší až příliš rychlé střihy mezi jednotlivými záběry, jinde zase sílu prožitku snižují české postsynchrony. Vytknout by se dala i zdánlivá jednotvárnost světa, v němž se příběh odehrává. Avšak vzhledem k vypravěčskému rámci je třeba uznat, že hrdina se kapitolu od kapitoly vyvíjí a proměňuje, přestože on sám je v podstatě jen „tichým pozorovatelem“ hrůzného dění okolo. Jako celek Nabarvené ptáče představuje mistrovsky natočený film. Absolutním triumfem je černobílá kamera Vladimíra Smutného, která sahá na světovou úroveň. Se zvukem Marhoul pracuje jako v Leoneho westernech (časté vrzání, drncání). Výprava a dekorace jsou výborné. Nabarvené ptáče je univerzálně znějící film bez ohledu na jazyk či zemi původu, a především pak v sobě ukrývá nadčasové poselství. Václav Marhoul dokázal, že je velký režisér a že točit umí. Je radost na tento film přijít do kina a je radost z něj odcházet, protože tak silný pocit, jaký ve mně zůstal po skončení závěrečných titulků, jsem při odchodu z kina dlouho neměl. Marhoulův film je pro Českou republiku existenčně velmi důležitý. Po mnoha letech totiž českou kinematografii alespoň trochu vyvedl z hluboké tmy do krajiny světla. Určitě si Nabarvené ptáče nenechte v kině ujít (jeho promítání jinde než na velkém plátně nemá smysl). Silnější filmový zážitek se dlouho neobjeví. U mě 9/10, protože film jako celek je opravdu vynikající. () (méně) (více)
Dokonalosť sama o sebe. Návšteva kina v mojom meste (v susednom sa ani nedalo, program v Cinemax Poprad zostavuje niekto kto sa filmom rozumie ako ja štrikovaniu svetrov) sa oplatila. Prvýkrát som bol v celej sále najmladší (pri počte 5 divákov to zase až taký miľnik nie je, ale väčšinou som ten najstarší filmový fanúšik) a preto je jasné, že tento film neoslovil davy. Čo je obrovská škoda. Ak sa zamyslím nad tým, že slovenský Skutok sa stal má lepšiu návštevnosť a Casino.sk chodí v oboch najbližších kinách 2-krát denne, chce sa mi plakať. Tak ale nad inteligenciou Slovákov plakať človek musí, najmä ak číta komentáre k politickému dianiu, ale to je teraz druhoradé. Knihu Pomaľované vtáča som kúpil svojej švagrinej ako darček k Vianociam, ale neodolal som a prečítal som si ju ako prvý. Potom, ako som dočítal som zavesil status v duchu, aby ľudia túto knihu nedávali čítať deťom...do 25 rokov, lebo...lebo prečítajte si ju. Fimových fanúšikov poteší, že aj jej spracovanie na veľkom plátne je vynikajúce. Obrovský rešpekt vyslovujem tvorcom príbehu, ktorý dej knihy príliš nemenili, nasilu tam nevtláčali politicky korektné drísty a príbehu zanechali tvár, akou ho prezentoval Kosinski. Čiernobiele spracovanie bolo skvelým ťahom, podtext tohto príbehu tak dostal šancu vyniknúť ešte viac. Lepšie spracovanie tejto knihy si nedokážem predstaviť, takto dokonalé bolo už asi iba spracovanie Osvietenia od Stephena Kinga Stanley Kubrickom, Na škodu je, že najlepšie scénky filmu boli už v jeho prvej polovici (chlapec chce vrátiť oči mlynárovmu pomocníkovi, samotné Pomaľované vtáča a pomsta dedinčaniek "raddodajke" s fľašou vrazenou naozaj hlboko) avšak v celom filme vďaka skvelej kamere nájdeme scény, ktoré nám doslova berú dych. Všadeprítomné kríže nie sú kritikov viery, ale odrazom doby a zato si zasľúžia tvorcovia obrovský rešpekt. Po dopísaní komentára film zaradím medzi 10 obľúbených a netuším ešte koho vyradí, avšak určite si tam miesto zaslúži. Ak slovenská tvorba mala nábeh v posledných rokoch dobehnúť tú českú, po tomto filme môžeme opäť čakať 20 rokov, aby na Slovensku vzniklo niečo, čo by sa čo i len priblížilo príbehu Josku, ktorý si nakoniec predsa len na seba spomenie, napriek všetkým útrapám ktoré prežil. 92%. Nedalo mi nedoplniť komentár po pridaní filmu medzi obľúbené. 11 rokov uplynulo od natočenia posledného, ktorý ma zaujal natoľko aby sa do top 10tich zaradil. Aj to o niečom vypovedá. ()
Myslím, že tato filmová úvaha nejen o zmutovaném a mutujícím (v případě hlavní postavy) genomu lidství, ale i o existenci a nacházení nepoškozených částí šroubovice je – bohužel stále – důležitá. Všimněme si některých komentářů, které se doslova vyžívají v pranýřování (ponižování) filmu: s gustem, nenávistí a vulgaritou, a naopak s nulovou snahou o vstřícnost a empatii k myšlence filmu. Jedním dechem jsou schopni drsně zašlapat do země film, tvůrce i ty, které film oslovil. Jiní stále berou umění jako prostředek k uspokojení sebe samých (stejně jako je Joska pouhým prostředkem k uspokojení vůle jiných). Takže ano, pojďme si nevšímat podstatných detailů, hlouběji se nezamýšlet, vyslovovat rychlé soudy, plivněme na to, čemu nerozumíme, s čím nemáme zkušenost, kopněme do toho, co neslouží naší vůli, co nenaplňuje naši představu či očekávání, zkrátka udržujme film aktuální. ()
Kvalitně natočené, místy zdlouhavé, některé scény se mi vryly do paměti. ()
Na tuzemské poměry jednoznačně unikátní film, který tady snad nikdy nebyl a asi ani dlouho nevznikne. Václav Marhoul určitě zaslouží díky za to, že se mu jeho snahu podařilo dovést do konce a po mnoha letech dokázal, že se o českém filmu zase hodně mluví. Na Nabarveném ptáčeti stojí za pozornost určitě naprosto famózní a nádherná černobílá kamera, která vytváří fascinující obrazy, které na plátně vyniknou a byla by škoda je tam nevidět. A právě kamera táhne film vpřed, protože Marhoul se evidentně rozhodl snímek pojmout ve stylu některých a spíše evropských starých válečných filmů ze šedesátých a sedmdesátých let, takže nikam nespěchá, nastoluje pomalé tempo a snaží se působit temnou a depresivní atmosférou a dlouhými záběry na zpustošenou krajinu. To se mu poměrně daří, jenže selhává ve vyprávění příběhu, který tu v podstatě neexistuje, protože výsledek je jen sledem víceméně hodně podobných epizod, které se vesměs stále opakují, jen se mění prostředí a lidé. A to je největší problém, protože v kombinaci se smrtící a zbytečně přepálenou stopáží je film strašlivě úmorný. Zvláštně působí i odosobněná režie, kdy divák je pouze pozorovatelem dění, ale nikdy nevidí nic zásadního, protože ony všude propírané drastické scény se odehrávají mimo obraz a jdou domýšlet, což funguje chvíli, později už ale ne. Hlavní představitel je fajn, přesto ale nijak zásadně neohromí a je místy hodně strojený, což působí dost zvláštně. Účast velkých hereckých jmen nepochybně potěší, ale každé z nich má jen málo prostoru, takže o nich nejde nic moc napsat. Přes veškeré výtky je Nabarvené ptáče naprosto jedinečný film, který stojí za vidění a má velkou šanci uspět na mezinárodním poli, jen je škoda, že mu chyběl dramaturg, který by od něj měl odstup a dokázal autorovi říct, kde by měl ubrat a kde naopak něco přidat. 60 % ()
Po velmi důkladné mediální masáži snad ani neexistoval člověk, který by o Marhoulově životním projektu neslyšel. Sama jsem se snažila nemít přehnaná očekávání a očekávala jsem dvě možné situace: 1) Že se u bezmála tříhodinového černobílého filmu s miminem dialogů unudím k smrti, nebo že se za 2) budu pod tíhou vší té brutality a bezútěšnosti celý zbytek dne topit v depresi. Nestalo se ani jedno. Ano, hlavně v první hodině se hlavnímu hrdinovi a dalším postavám dějí opravdu ošklivé věci, v rámci možností jsou ale natočeny velmi cudně, vkusně a ta největší zvěrstva se pochopitelně odehrávají mimo obraz. S těmi hromadnými odchody z kina to tedy nebude zase tak divoké. Měla bych vlastně jenom dvě zásadnější výtky. Film mohl být minimálně o dvacet minut kratší a Marhoul měl aspoň na chvíli vystoupit z konceptu "chlapec někde bydlí, je svědkem nějakého fyzického či psychického teroru a pak zase jde dál". Divák se tak s přibývajícími minutami dostává do jakési opakující se dějové smyčky a začíná se těšit na osvobozující závěrečné titulky. To ale nic nemění na tom, že mezi českými filmy posledních x let nemá "Ptáče" konkurenci a o vítězi českých filmových cen je minimálně v technických kategoriích (kamera, zvuk atd.) rozhodnuto. ()
Ani kamera na svetovej úrovni nezachráni repetitívny a najmä samoúčelne krutý scenár, ktorý miestami hraničí s autorskou exhibíciou. Môžeme tri hodiny ubližovať 11 ročnému chlapcovi, pretože robíme umenie. Čo na tom že message pochopí divák po pol hodine. Súhlas s POMOm. ()
Skoro tři hodiny, který překvapivě nenudí. Není to tak artový, jak by si mohl někdo myslet a brutální to je přibližně asi jako kdejakej béčkovej horor. A nevadí ani to, že jde o fiktivní příběh, protože to, co se na plátně odehrává, je natočený dostatečně poutavě. Alespoň mně to vyhovovalo. Celkově jsem po shlédnutí nicméně nepochopil dvě věci. Proč někdo adaptuje knížku, o který se všeobecně ví, že si ji autor vymyslel. A pak taky jak musela být kulturní smetánka v Americe naprosto vypatlaná, když uvěřila, že by se takový množství extrémních věcí mohlo přihodit jednomu člověku. To ale nic nemění na faktu, že tohle je konečně po dlouhý době film, kterej nás může ve světě reprezentovat. ()
Selská roadmovie, Roma, Volyň, zvrácený Stoletý stařík nebo Forrest Gump? Z každého má Ptáče trochu, ale čím rozhodně není, tak to historickou výpovědí, natož dramatem. Je to spíš album reálně možných, leč nereálným způsobem do jednoho příběhu poslepovaných, příhod. Nešlo by o problém, kdyby situace, do kterých se Jožka dostává, byly různorodé a každá z nich by jeho charakter rozvíjela jinak a děj někam posunovala. Zde však po zdařilém úvodu započne repetitivní přehlídka nešťastných epizod s uchylnými existencemi, kde je obměn, stejně jak emocí, jen pomálu, protože s každou další krutou etudou se o hrdinu paradoxně bojíte méně. Ke zfilmování je Kosinskiho dílo zkrátka nevděčné. Jen génius s jasnou vizí by z něj dokázal vymáčknout něco ucelenějšího. Marhoul tak akorát převypravuje a jediným géniem na place zůstává Smutný se svou kamerou. ()
Opus magnum Václava Marhoula vás provede krajinou zla: smilstva (včetně zoofilie), zabíjení (včetně sodomie - tentýž kozel), chlastu, nenávisti pro nenávist a násilí pro násilí. O možnosti existence něčeho jiného se dozvídáme jen z nápisu načrtnutého na zamženém okně autobusu. K tomu (hned zkraje) přistupuje fakt, že Kosińského údajjné memoáry jsou fake, on i jeho rodiče přežili válku v úkrytu. Další recenzenti (mj. gudaulin, rivah) upozorňují právem na další nesrovnalosti. Sám se obávám, že snaha o vytvoření super-filmu, je zde příliš zjevná, a že tudy cesta pro český film zřejmě nevede. ()
Film plný chmurných působivých obrazů, náš nejlepší za loňský rok.... jasná artovka v černobílém, tleskám Marhoulovi... 4.5 hvězdy ()
Vyplatilo se počkat si, naladit se a zhlédnout film spolu s částí tvůrců ve velkém sále kina Thermal. Silný vizuální i atmosférický zážitek, který dělá z českého filmu film světový. [KVIFF 2021] ()
Prosím vás, co to bylo za lidi? Jediná čistě kladná postava byl Stellan, ale to čistě jenom proto, že na plátně setrval dvě minuty. Já nevěřím, že v tak malém teritoriu by se ve skutečnosti nenašel ani jeden skutečně hodný člověk. Takhle to bylo strašně monotónní a únavné. Všechny ty rádoby umělecky naturalistické scény, byť dobře natočené. Nemělo to ani náhodou zdrcující sílu filmu Jdi a dívej se. ()
Nic moc. ()
.....ambície boli žiaľ vyššie.....ako sa podarilo realizovať.... ()
Už? Tuhle otázku jsme si pokládali při projekci. Už je ten moment, kdy to teda má být fakt neúnosný? Marhoulovi se podařily dvě věci: úplně neunudil a celkem slušně přerodil chlapce. Nepodařilo se mu ale, aby obrazy byly pochopitelné bez znalosti knížky, mnoho momentů nevyvolá pak ten aha efekt. Nepodařilo se mu zakrýt, že jsme vlastně pořád v jedné vesnici, a nepodařilo se mu šokovat (ten seznam odškrtanejch patologickejch jevů totiž není jeho nápad). A ty tanky! Jsem přesvědčená, že Tobruk a Ptáče mají mezi sebou pár let, dějově, tak vlastně ani nevím, zda se to hodilo. Nakonec zamrzí, že je snímek natočen tak, aby zaujal širší publikum. ()
Reklama