Režie:
Abbas KiarostamiScénář:
Abbas KiarostamiKamera:
Luca BigazziHrají:
Juliette Binoche, William Shimell, Jean-Claude Carrière, Adrian Moore, Angelo Barbagallo, Andrea Laurenzi, Filippo Trojani, Agathe Natanson (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Anglický spisovatel James Miller (William Shimell) představuje v Itálii překlad své nové knihy. Potkává se s galeristkou (Juliette Binoche), která chce podepsat několik exemplářů jeho knihy a prohovořit pár otázek nastíněných jeho dílem. Vyjíždějí si do malebného toskánského městečka San Gimignano. Jejich výlet nastiňuje odvěkou otázku, jak je možné odlišit originál od kopie a realitu od fikce. (Dan)
(více)Recenze (58)
Abbas Kiarostami se vydal do Evropy a vyšlo mu to. Natočil zajímavý příběh o páru, který se náhodně potká a hrají spolu hru na manžela a manželku. Je to zvláštní hra a vy ani nevíte, jestli je to pořád hra, nebo je v tom i něco víc. Díky skvělým hercům a zajímavé, místy až absurdní atmosféře, dovede film snadno zaujmout. ()
Zlatá Palma - výběr ()
Krásný Toskánsko. To se filmu upřít nedá. Horší už je samotný příběh nepříběh, který je vztahovou kulisou a rádoby něčím, co ve skutečnosti je úplně něčím jiným. Nemám rád, když se celý film něco předstírá, a pak aby si člověk udělal o filmu obrázek. Každopádně na obranu filmu, dialogy nebyly nejhorší a ty jsou možná právě tím hlavním tahounem celýho filmu. ()
-"You might be living your life, he might be living his own life, but you're both ruining mine." ()
Tak toto se mi velmi líbilo. Žádná velká alternativa, jak je na festivalu v Karlových Varech běžné, ale vlastně docela obyčejný evropský film, který i přes íránské vedení působí velmi francouzsky. Hlavní dvojice je okouzlující a byť jsem si někdy myslela, že by podobný námět mnohem víc slušel krátkometrážnímu filmu, že by hlavní ženská postava nemusela vyvolávat tolik hádek a že by se konec dal pojmout o něco více "určitěji", jsem ráda, že jsem na Věrnou kopii zašla. Na této pozoruhodné sondě do života po pětadvaceti letech, kde se ke konci krásně překrývají přání skutečná s těmi hranými, je totiž něco zvláštně podmanivého. [Viděno na MFF Karlovy Vary 2010.] ()
Dokonale nefilmový film. Pokiaľ mám hodnotiť len na škále inakosti, dávam vysoké hodnotenie . Lenže byť iný pri tvorbe nestačí. Niekedy je potrebné kopírovať. Ale radšej overene. Forma spočíva v akože netradičných obrazoch, plných nasilu vyšroubovaných dialógov, tváriacich sa ako nejaké veľké múdra, či tajničky, ktoré má divák rozlúštiť. Prečo mám niečomu takémuto fandiť, ak je forma nanič a citovo rozodierajúce plkanice zabezpečených literátov a starožitníkov vôbec ma nijako nezaujímajú a netrápia? (ešte horšie sú snáď len citové problémy poslancov, astrofyzikov, významných profesorov alebo burzových maklérov). Prostredie, v ktorom sa pohybujú a problémy, čo riešia sú mi cudzie a nepochopiteľné. A ešte: chýbajúcu iskru medzi hlavným párom som nikde nenašiel, ba dokonca ani vyhasínajúcu. Tak nudný film som už dlho nevidel. Naposledy tuším, keď som pozeral niečo od Lyncha, či Almodóvara. ()
Neurazí, nepobaví, nepoučí, nenadchne. Pro mě totálně mimo. Ale Toskánsko bylo pěkné. ()
Ohromna snobaren. Od temy cez analogie az po spracovanie. Je tam niekolko super scen, krasna civilna kamera, Juliette Binoche je vyborna a aj ta myslienka je podnetna. Takze nemozem povedat, ze sa mi to nepacilo. Ale je to fakt ohromna snobaren. A navyse zbytocne dlha (keby to bolo o nejakych 15-20 min kratšie, išiel by som na 4*). Festivalovych 7/10 ()
Abbas Kiarostami svůj film postavil především na dialogu, přesto ale pevně ukotveného v barevně zajímavých obrazech a kompozicích. Podobně jako ve snímcích Před soumrakem a Před úsvitem vlastně snímek zachycuje dvě blízké osoby, jejichž osudy se v danou chvíli střetly. Věrná kopie však volně mísí realitu s hrou, které se dvojice účastní. Těžko říct, co je pravé a co sehrané – nicméně to vlastně není ani podstatné. Jak už totiž název napovídá, jde přece o věrnou kopii situací, se kterými se člověk v životě setká. Jemné nuance, pózy, gesta, to vše jako by odkrývalo tragikomiku ale právě i kouzlo vztahu mezi dvěma bytostmi. ()
Milý a svěží film, po jehož zhlédnutí nehodlám několik nocí nespat s ničivou otázkou "jaký byl opravdu jejich vztah?" bzučící v mé hlavě. Užila jsem si proměny a vývoj zúčastněných postav a nechci film zařadit do kategorie mystery, byť se o to někteří kolegové svými komentáři na téma "jak to, sakra, vlastně bylo" snaží. Jak vidno, Binoche a Shimell si hráli nejen spolu, ale i s mnohým divákem. A tak to má být. ()
Vážnější verze Linklaterova Přes soumrakem, kde se nehneme od hlavní dvojice v průběhu určitého časového úseku a sledujeme vše prakticky bez elips, a Kunderovy povídky Falešný autostop, možná ještě tajemnější. ()
První evropský film iránského režiséra Abbase Kiarostamiho. První filmová role britského operního pěvce Williama Shimella. Sdílení italské kultury a přítomnosti jako součást děje. Bylo? Nebo nebylo? Klíčem jsou dva rozhovory: mezi matkou a synem v restauraci a ženou a mužem u kávy. Nejde o variaci Falešného autostopu nebo Rozhovoru s jinou ženou, přestože se podobné interpretace nabízejí. Jednoduše snaha o „Věrnou kopii“ mnoha jiných situací. Líbí se mi nad tím filmem přemýšlet. 14.2.2014: Děkuji Jaromíru Blažejovskému za informaci o záměrně chybějícím mezititulku. Celý příběh tak dostává nový smysl, přestože nezestárli a vůbec se nezměnili. Takže bylo a já se jednoduše mýlila... Nakonec i kdyby nebylo, je to jen hra. S divákem samozřejmě. Dnes, přestože už nad filmem přemýšlet nemusím, líbí se mi ještě víc. Vynikající záležitost. ()
45th KVIFF 2010 - OPEN EYES - Otevřené oči (Copie conforme / CERTIFIED COPY / Věrná kopie) ()
Nápad, na kterém je film založen, je opravdu podivuhodný. Ještě podivnější ovšem je, že v průběhu filmu nikterak zajímavě nepůsobí - to proto, že se hranice smazávají a divák tak sám neví podle čeho se řídit. Až po shlédnutí vyplave na povrch bizarnost toho, co jsme právě viděli. Vadila mi poněkud neartová ukecanost, ale dvě krásné tiché scény před zrcadlem to nakonec strhly ze tří hvězd na čtyři. ()
V podstatě jen polodetaily mluvících hlav, a to často i tam, kde by měl být třeba celek (když se chce spisovatel kochat krajinou), nebo detail (podpisuje knihu). Zatímco u Linklaterových filmů dialog odněkud někam směřuje, má vnitřní napětí, informaci pro diváka a nese s sebou nějaký příběh, který postupně rozplétáme, zde se často jen medituje, někdy ani to ne, a vztah obou postav není jasný - proto to pak hapruje. Proč on za ní přišel? Proč se nechává zatahovat do tak pitomé hry? Ta ženská je nepořádná (střevíček na předním sedadle), hysterická, nepříjemná, chybí jí jakékoliv kouzlo. A mezi námi, Juliette Binoche zde vypadá poněkud staře a opotřebovaně, nemůžu si pomoct. Zbytečně promarněný potenciál, protože některé myšlenky jsou zajímavé ("není jednoduché být jednoduchý", "cíleně jet bez cíle")... - EDIT - MOŽNÝ SPOILER!: Totiž, kdyby byl vztah obou postav jasný, divák by s nimi "šel" a víc si to užíval. Ale takovéhle tápání, jaká ze tří variant je ta pravá, je k ničemu. (Jsou skutečně manželé a jen hrají - pak to kopíruje Promiň, jsi ženatý nebo Dva na cestě. - Skutečně se neznali a jen hrají? Pak to kopíruje Linklatera. - Nebo je to jeho milenka a on netuší, že z poměru tehdy s ní má dítě? Pak to kopíruje některé italské filmy.) ()
Tuze zajímavá filmová hříčka s elegantními přechody z francouzštiny do angličtiny a italštiny a zpět. Výborné ústřední duo, poutavé dialogy, nutnost zamyšlení. Potlesk. ()
Lehce humorné konverzační drama vzdáleně se podobající Linklaterovým 'Before Sunrise / Sunset', na které je radost hledět především díky inteligentnímu scénáři a velmi příjemné hlavní herecké dvojici. ()
Smilla má laptop asi z roku 10 000 p. n. l., proto, když se na tomto zázraku techniky kouká na film, nemá cenu pouštět si žádnej vizuální skvost, kterej vynikne jen v případě, že jste vlastníkem grafické karty, tudíž se dá očekávat, že se z ní stane velká odbornice na komorní dramata z iránské distribuce. Začne pěkně zlehka, film postavený na dialogu, hmm, to snad pochopí, hraje Juliette Binoche, která je moc hezká a baví už jen pohled na ni, supr. A ono ouha, režisér Abbas Kiarostami nám naservíroval zamotanou hru plnou postřehů o mezilidských vztazích a dlouholetém partnerství, kde nic není takové, jak se na první pohled zdá, takže docela makačka na Smillyn mozkový závit. Těžko říct, jestli to pochopila, ale jako výlet po toskánských památkách to bylo prej moc fajn. ()
Co nadělám, asi ze mě nikdy nebude ta pravá vyznavačka francouzských artových filmů. Přitom je spousta věcí, které jsem na filmu i oceňovala - magické prostředí toskánských uliček, náměstí i zelené krajiny, cítila jsem vůni tamějšího zemitého vína, nasávala atmosféru nedělního odpoledne, obdivovala Shimellův odměřený šarm i unavenou krásu Juliette Binoche ( to jak plynule přecházela z francoužštiny do italštiny a hned nato zas do angličtiny, nemělo chybu) , která svou nervní, životem zklamanou hrdinku zahrála tak dobře, že mě chvílemi možná až iritovala, aby mi jí následně bylo zas nesmírně líto. Vlastně se mi líbilo všechno kolem, jen ne ústřední kostra příběhu. V první polovině mi ti dva se svými vyprázdněnými dialogy o umění připomněli Woodyho Allena, bez jeho vtipu a satirického nadhledu a když se to ve druhé polovině přelomilo ve vztahové konverzační drama, s nostalgií jsem zavzpomínala na takové filmy jako Před půlnocí nebo Kdo se bojí Virginie Woolfové, které mě chytly přeci jenom o trochu víc. Ale jak už jsem podotkla, asi nejsem ten pravý divák. ()
Docela mazaný, ale občas ty únikový dveře přeci jen trochu skřípou. Film tak sám působí jako hra na něco, vytváří vlastní realitu, která už pak s originálem (vztahem dvou lidí) nemá mnoho společného. Protože jinak by výčitkami stíhaný muž nebo žena ochraňující své těžce zkoušené sebevědomí museli na konci individuálně prchnout. ()
Reklama