Režie:
Bennett MillerKamera:
Greig FraserHudba:
Rob SimonsenHrají:
Steve Carell, Channing Tatum, Mark Ruffalo, Sienna Miller, Anthony Michael Hall, Vanessa Redgrave, Tara Subkoff, John W. Iwanonkiw, Samara Lee (více)VOD (1)
Obsahy(2)
Olympijský vítěz v zápase Mark Schultz (Channing Tatum) žije v chudobě a zapomnění ve Wisconsinu. Nečekaně se mu dostane pozvání od bohatého dědice Johna du Ponta (Steve Carell), aby se nastěhoval do jeho okázalého sídla, kde má sestavit a trénovat zápasnický tým pro olympiádu v Soulu v roce 1988. Schultz, který touží vykročit ze stínu svého slavného staršího bratra Davea (Mark Ruffalo), vyhlášeného zápasnického trenéra a taktéž držitele zlaté medaile. Du Pont, jenž se snaží získat respekt svých vrstevníků a zapůsobit na svou odmítavou matku (Vanessa Redgrave), se s ohledem na své rozsáhlé finanční prostředky a špičkové technické vybavení, které má na farmě Foxcatcher k dispozici, staví do pozice hlavního trenéra celého týmu. Jak Mark svého mecenáše stále silněji začíná vnímat coby otcovskou postavu, mění se i vztah mezi nimi. Du Pontova nevypočitatelná povaha a psychologické hrátky ale začínají velmi výrazně nahlodávat Markovo již tak nejisté sebevědomí a negativně ovlivňovat výkony, které je schopen na žíněnce podávat. Když začne du Pont upřednostňovat jeho bratra Davea – který má autoritu i sebevědomí, jež Mark i du Pont postrádají – je celé trio na cestě vstříc tragédii, kterou nikdo nedokázal předvídat. (Falcon)
(více)Recenze (344)
Temné dejiny športu, tentokrát z prostredia zápasenia. Box, futbal a podobne príťažlivé a komerčné športy sa predávajú lepšie aj v kinách, preto tvorcovia nemohli nechať nič na náhodu. Obsadenie luxusné, téma desivá a spracovanie temné ako pri najkvalitnejších thrilleroch. Niekoho možno zmätie pomalé tempo, to však má svoj zmysel, ticho pred búrkou nikdy nebolo hlasnejšie. 80%. ()
Netradiční sportovní thriller s dokonale padnoucími herci. Tatum jako "nevděčná opice" podává životní výkon a Carell je vysloveně hnusný. Samotné zápasení je i díky hudbě temné a pohlcující. Užíval jsem si jak se z klasické patriotické sportovní propagačky stává děsivý thriller dvou trosek, které to neměli v hlavě v pořádku. Režisérsky dokonalá práce, Miller tohle umí. Znovu platí, že ideální je nevědět o tom víc než bylo v traileru. ()
Bezesporu povedený, potencionálně oscarový snímek, ale zároveň trošku divný a scary. Pochválit je samozřejmě třeba hlavní dvojici, Channinga Tatuma za jeho neuvěřitelnou fyzickou proměnu a hlavně Stevea Carella, jehož jsem v takovéto herecké poloze ještě neviděl a celkem mě děsil, jakého podivína vlastně ztvárnil. Foxcatcher je sportovní životopis, samozřejmě podle skutečných událostí, který rázně cílí na patriotismus a zřejmě díky výborné režii vymámil z obsazení výkony, které by do dotyčných málokdo řekl. Je tak papírově jasným předpokladem pro oscarovou nominaci...moc ale nevěřím, že by jí proměnil, přecijen, akademie slyší na divácké ohlasy a neřekl bych, že tento film bude u diváků bodovat tolik, jako třeba American Sniper. Občas přijde monotónnost, hluchá místa a přišlo mi, že některé dialogy jsou až příliš přestřelené svojí nulovou informační hodnotou. I přesto jsem se po většinu filmu nenudil a i mě zajímalo, jak se události vyvrbí dál. Reálie neznám, proto mě konec vskutku zaskočil...75% ()
Film téměř bez hudby, velkých gest a tahu na branku. Spoléhá na to, že jej bude sledovat zkušený divák, který ho nechá společně s tématikou o které pojednává v sobě pomalu a v klidu rezonovat/zrát. Poslední dobou jsou ty lehce minimalistické, syrové a málomluvné/velkoemoční sportovní filmy děsně in (Moneyball) a i tady se to hemžilo nominacemi na Oscary. Bohužel rozvláčné tempo a stereotyp byly po celých 130 minut neúprosným společníkem. ()
No, tak dobře, zájem o osobu Marka Schultze se ve vyhledávačích tak o necelé procento zvýší, víc toho však tvůrci tohohle příběhu čekat nemůžou. Divácky nesmírně málo vstřícný snímek, a ač jsem rád, že jsem ho před předáváním Zlatých glóbů stihnul, teď si jen říkám, že Bennett Miller to sice umí bezvadně s herci, ale jinak napotřetí vlastně „zklamal“. Nalijme si čistého vína – Capote, Moneyball i Millerův nejnovější kus patří přesně mezi ty filmy, na kterých recenzenti nešetří superlativy, ale i přes nespornou kvalitu jde o prchavé filmové události, které jsou jimi jen do té doby, než se rozdají nejrůznější filmové ceny daného období. Pak se na ně zapomene a všichni ti obdivovatelé a „odborníci“ si podobné kousky do své soukromé filmové sbírky jednoduše nepořídí. Foxcatcher přesně vyplňuje šablonu „nezávislého filmu s oscarovými ambicemi“, dokáže přitom sdělit i pár cenných životních pravd, možná místy donutí k zamyšlení, ale jinak jeho sledování docela „bolí“. Vůbec nejde o to, že nejsem příznivcem sportu, u kterého se dva upocení chlapi chytají za cokoliv je napadne (i když samozřejmě o zápasení tu ani nejde), jde spíš o to, že u filmů nemívám problém s aktivní spoluprací, ale Tatum čumící do zdi a pojídající konzervy a po přestěhování Tatum čumící do zdi a mlčící s Carellem pro mě asi není to pravé ořechové. Ten tu představuje poměrně komplikovanou postavu (a v závěru výrazně překvapí), která pochází z movité rodiny, která kdysi zbohatla na výrobě střeliva. Často mlčí, je nevyzpytatelný, má problematický vztah s matkou. A díky maskérům hůře rozpoznatelný Steve Carell mu dodal výtečný akcent a dikci. Divák si však hůř získá sympatie ke každému, jenž je na plátně (loutka dřevo Channing Tatum i znovu skvělý Mark Ruffalo). Pokřivený minimalistický svět, který tentokrát není jako pro diváka pro mě. Za mě spíš bronzová medaile. ()
Snímok o bohatej, myslením spomalenej, "Šílene smutné princezne", ktorá si našla svoj objekt záujmu a následne s ním zaobchádzala podľa vlastného uváženia, ako s "dokonalou" hračkou, ktorú nemožno pokaziť. Princ na bielom koni v podobe brata, ktorého tieň nemožno prekročiť prichádza ako záchranca, aby spasil takmer vyhasnutú dušu mladšieho súrodenca. O tom, že peniaze otvárajú mnoho dverí, že si za ne možno kúpiť už takmer všetko, vieme všetci. Na tento film som sa veľmi tešil, no popravde, nie tak celkom som dostal to, čo som aj očakával. Snímok vytrhla z biedy až záverečná pol hodinka, ktorá postupne docielila nástup toľko očakávaných emócií, ktoré bohužiaľ vo "Foxcatcher" veľký priestor nedostali. Áno, snímok nahnevá, rozčaruje, keďže si pri závere divák uvedomí, že vyobrazený príbeh je podľa skutočnosti, no presto všetko, dúfal som vo viac. Na záver už len vystrúham pochvalu hereckému výkonu Steva Carella, ktorý stvárnil Johna du Ponta. Ten by si zaslúžil facku na celú hlavu hneď v prvý záber, kedy sa na obrazovke objavil. ()
Polovina postav chodí, jak kdyby jim každé ráno spadlo ve sprchách mýdlo, Carell se evidentně potají oblíká do šatů své matky a přitom se člověk kloudné scény nedočká za celě dvě hodiny. Hlavně, že koním vlaje hříva a Tatumn chodí běhat s dalekohledem. Nudné artové wtf. ()
Jako hejtr Channinga Tatuma bych se k tomu správně neměl ani vyjadřovat, ale snažil jsem se přes to přenést, což nemění nic na faktu, že mě ten film dokonale uspal. Prostě taková typická, nudná, divná oscarovka. Já asi tomuhle typu filmů na chuť nepřijdu. No ještě mám dneska v plánu dva, tak snad to dopadne líp.15% ()
Hail du Pont! Profesionální vymývání mozků a brilantně maskovaný psychický teror na farmě Foxcatcher s útulnou rodinnou atmosférou, kde se vás na cestě za splněnými sportovními sny ujme jeden z největších demagogů své doby. No neberte to! ()
Po veľmi dobrom Capotem a fantastickom Moneyballe som na tento Millerov film strašne tešil.A bolelo to. Film pri ktorom som sa musel štípať do zápestia aby som pri ňom niečo cítil a nedovolil si zaspať. Fakt neviem kedy som videl film, ktorý je tak strašne dobre natočený, napísaný, zahraný ( hlavne Carell je bombový)proste po každej stránke dobre urobený a pritom bol tak hrozne, hrozne nudný. Časom to určite dozrie ale pozerať to bolo miestami fakt za trest. Škoda, že je s tým minimalizmom tak preháňané. Viac je proste niekedy viac. ()
Výnimočne sa nezhodnem s väčšinou a už vôbec nie s percentuálnym hodnotením filmu. Foxcatcher je výborne prepracovaná dráma s výbornými hereckými výkonmi Carella, Ruffala a na rozdiel od ostatných pochválim aj Ch. Tatuma. Tatum nie je Al Pacino, ale Pacino ani iní hereckí borci sa do tejto roly typovo nehodia a Tatum zo seba vydal maximum. Evidentne zopár kíl nabral, jeho chôdza je typicky "zápasnícka" a uzavretého a mlčanlivého športovca zahral slušne. Najväčším prekvapením je postava milionára J.du Ponta. S. Carell je absolútne dokonale zamaskovaný, nespoznala by ho ani jeho vlastná mať. Divného, pošahaného pracháča zahral výborne a je to hlavne jeho zásluha, že ma film max. zaujal. Pýtal som sa podobne ako Dave Schultz, čo z toho bude mať?? Je ten chlap teplý? To že je divný neustále počas filmu dokazoval, najčastejšie úplne dementným a prázdnym pohľadom, pri ktorom netušíte čo sa mu v tej debilnej palici odohráva. Film je v prvom rade silnou psychologickou a civilnou drámou, bez umelých prísad ale i skvelým konverzačným filmom zo športového prostredia. Od Wrestlera a Warriora s T. Hardym som nevidel lepší film na športovú tému. 100%. ()
Bennett Miller netočí zrovna zábavné snímky. Trošku nerozumím vyzdvižení Carellova výkonu, ale proti gustu... Tatum nic nepokazí, ale například je vidět že Ruffalo je jiná výkonnostní liga. Líbila se mě jedině zachycená atmosféra "toho pomyslného čekání na něco". Ale na to abych si tohle pustil znovu to nestačí. Příští Bennettův kousek budu určitě opět pečlivě zvažovat. Netočí filmy pro mě, ale pro Akademii. 60% ()
Jeden z mála filmů, co jsem za poslední tři roky viděla, když se mi nedávno (za značných výčitek svědomí) konečně podařilo odložit dítě k tchyni. Dcerka musela pár dní snášet ječivý babiččin hlas, já jsem se na dvě hoďky potrestala konstantně dementním a ublíženým výrazem Channinga Tatuma, jehož ksicht je pro mě obtížně snesitelný, i kdyby se dokázal tvářit normálně. A k tomu zápas. Nechápejte mě špatně, já jsem docela příznivec bojových sportů, kde do sebe pěkně rostlí chlapi mlátí pěstmi, kopou se a všemožně usilují o devastaci soupeře, ale zápas je takový... jiný. Jak mám se zalíbením koukat na svalnaté mužské, když se po sobě plazí, ošmátrávají si intimní partie, zaujímají erotické pozice... já bych to chápala, kdyby byl zápas smíšený a bojovali muži proti ženám, ale takhle... no nic, k Tatumovi ten sport pasuje. A nevyrovnaná, spratkovitá povaha hlavního "hrdiny" jakbysmet. Asi jsem ho měla litovat, sorry, nedařilo se, já tomu frackovi přála jen pořádně nakopnutou prdel. Naštěstí to nebylo jen o něm: ve filmu mnohem více zaujali božsky trpělivý Mark Ruffalo a psychopatický narcis Steve Carell. Tahle silná dvojka a drtivý závěr vytáhli Foxcatchera z bahna průměru, můžu tedy kývnout na zdejších +/- 60%. ()
Nějak se mi nepodařilo za celu dobu pochytit smysl toho, co se nám film vlastně snaží sdělit, a už vůbec se mi nedostává pochopení, proč trval přes dvě hodiny. Není to o ničem, námět přece vychází ze skutečné události (doufám že slyšíte tu ironii) a objímá motivy touhy, morálního i sportovního úpadku, bratrské lásky a vraždy, ale stejně je film jako celek strašlivě nesjednocený a jeho myšlenky nejednoznačné, uspořádané vyloženě chaoticky. Ty dvě hodiny sledujeme zarputilého troubu Tatuma a od pohledu narušeného milionáře Carella a s rostoucí netrpělivostí očekáváme, jak se jejich vztah vyvine a jak vyvrcholí, jenže se nestane vlastně nic. Nic z pohledu scénáře, který nedokáže absolutně vygradovat, a nic i z pohledu herců, kteří s výjimkou Ruffala prochází příběhem s neměnným výrazem a nedávají divákovi možnost k žádnému emocionálnímu prožitku. Vznešená, slavnými jmény zaštítěná nuda, kterou už opravdu nechci niky více vidět.. ()
Teda ne že bych byl hotovej z nahatejch šeredů, co se po sobě válej jak fotbalisti po malým vápně (to by mě velmi pravděpodobně nerozhodilo ani kdybych byl zoufalá ženská), líbila se mi ta těžkost, se kterou sportovním zvyklostem navzdory film nakonec porazil průměr. Asi to ale nepotřebuju vidět znova, byl to takový ten film na jednu noc. (Febiofest 2015) ()
Nudneeeee, přestože námět není špatný, tak je to pojato hrozně nezáživné. 30% ()
Ne, rozhodne ne. No nechápem tomu. Skutočne tomu nechápem ako môže mať takýto film toľko nominácii na Oscara. Príbeh fajn, takých tu ale už bolo. Spracovanie ? Úplne o ničom. Jasné, niekomu to môže prísť celkom fajn, že emócie sa to schválne nedávajú najavo a preto je ten film viac dramatickejší, ale na mňa tento film nezapôsobil snáď po žiadnej stránke. Jediné čo ma tu bavilo, ale lepšie povedané kto ma tu bavil (lebo s toho športu sme moc nedostali) bol vynikajúci Mark Ruffalo, ostatný ťažkých nula bodov. Carell nie lenže vyzeral ako plastikový vyfetovanec, ale ešte aj fetoval. Keby to bolo kratšie ešte by som dokázal prižmúriť oko. 50% - 2* ()
[IFF 2014] Zatiaľ len tri drobné postrehy, ktoré som si z filmu odniesol: 1. Je možné natočiť ešte sterilnejší film, než fincherovky z posledných rokov. 2. Wrestling je opičí šport. 3. Steve Carell zvláda aj absolútne vážnu rolu bez jediného zaváhania. Poctivé precízne remeslo. Čuchám čuchám oscarové nominácie. Viac neskôr. ////////// Nastal čas sa k filmu vrátiť. Aby som sa vyhol dlhšiemu formátu, pokúsim sa to trochu stručnejšie zhrnúť komentári (s tým, že sa k filmu ešte minimálne raz vrátim). Raz začas sa stane, že sa objaví zdanlivo klasický film plynúci v medziach konvenčnosti zažitého Hollywoodu, ktorý nakoniec ponúkne niečo úplne odlišné, než od neho čakáte. Film, pri ktorom žiadne déjà vu nehrozí. Tento rok sa už zopár podobných titulov objavilo a ja som rád, že medzi ne môžem zaradiť aj Millerov Foxcatcher, hoc práve v Millerovom prípade môžu byť očakávania diváka, ktorý už jeho tvorbu trochu pozná, veľmi blízke realite - podobne, ako samotný film. ////////// Akokoľvek by som rád povedal, že Bennett Miller režijne dospieva a jeho štýl dozrieva do labužníckeho perfekcionizmu, odpustím si podobné poznámky, keďže som Moneyball nevidel. Dojem chladnokrvnej minimalistickej rekonštrukcie rozhodujúcej epizódy zo života hlavnej postavy zostáva a je ešte silnejší, než tomu bolo v prípade celovečerného debutu na poli "fikčného" filmu Capote; len s tým rozdielom, že tu sú hlavné postavy tri. ////////// Americkým filmom sú často vyčítané najmä dve veci - sterilita a pátos. Vo Foxcatcher sú obe prítomné rovnakou mierou a zužitkované veľmi účinným spôsobom. ////////// Sterilnosť a minimalizmus sú tu opäť aplikované cestou, ktorá núti diváka (ak sa len nechce odovzdať možnej nude, ku ktorej zvádza - sterilnejší film som tento rok rok zatiaľ naozaj nevidel) uvažovať, zbystriť pozornosť a necháva vystúpiť detaily, emócie a jemné psychologické odtiene. Trojica protagonistov začína na jasných pozíciách s vopred odkrytými kartami - ako pri každom skutočnom príbehu vopred vieme, ako sa skončí. Ide teda o to vytvoriť čo najreálnejší "možný svet" a zachytiť udalosti tak, aby sme zostali verný faktom, ale zároveň dosiahli určitú úroveň fotogenickosti. A presne tieto kritériá Miller spĺňa. S plastickými charaktermi rozohráva tri línie v popredí (vzťah medzi bratmi, vzťah Marka a du Ponta, a vzťah Davida a du Ponta), ale necháva bežať ešte jednu v pozadí (vzťah du Ponta a jeho matky). Prvé tri sú pre príbeh najdôležitejšie, tá posledná pôsobí ako rozbuška pre vyvrcholenie, nenápadne umiestnená trochu stranou, aby u diváka mohla vyvolať mierne pochybnosti ohľadom motivácií - jednak je tu naznačená skúpejšia distribúcia informácií (o tom ešte neskôr), jednak dejová konštrukcia napĺňa faktický zámer. Práca s charaktermi sa neobmedzuje len na príbehovú časť a psychológiu protagonistov, ale berie na zreteľ kameru a na pohľad strohú vizuálnu stránku viac, než je zvyčajné. Povahové rysy postáv sú premietnuté s takmer maliarskou výstižnosťou a (ironickým) postrehom do fyziognómie - pohyby, chôdza, gestá, mimika tváre, du Pontov výrazný orlí nos, Markove občasné mierne prihlúple výrazy, Davidov ohnutý chrbát - dal by sa spísať kompletný zoznam takýchto detailov, ktoré dohromady vytvárajú niečo, čo zďaleka nie je len lacnou napodobeninou skutočného živého človeka. Úzko spätý s tým je aj štýl reči, slovník a ďalšie vonkajšie prejavy - tento výpis dáva aspoň akú-takú predstavu o rýdzej fotogénii, ktorou film oplýva. ////////// Pátos a patriotizmus z filmu sršia natoľko, že vám už behom prvej polhodiny bude jasné, že tu čosi nie je v poriadku, pretože toto Miller nemôže myslieť vážne. A ani nemyslí - len poctivo umiestňuje americké zástavy vlajúce vo vetre, portréty veľkých osobností amerických dejín (ku ktorým je du Pont umiestnením kamery a kompozíciou scény opakovane pripodobňovaný), výkladná skriňa plná trofejí, honosné panstvo pýchy národa - mocného klanu du Pontovcov, ktorí sú lojálny len svojej vlasti a za ňu sú ochotní aj položiť na bojisku život (jedno také bojisko, opatrené kovovými odliatkami diel a statočných predkov sa nachádza len pár desiatok metrov od domu) - všetko, čím sa "americký orol" John E. du Pont obklopuje, čo je jeho pohonnou hmotou a vytvára obraz najpresvedčenejšieho (a najbohatšieho) patriota, kam až oko dohliadne (s ohľadom na úctyhodné rozmery Foxcatcheru to však stále zostáva medzi múrmi panstva) - a ktorý si stranou verejnosti robí, čo sa mu zachce. Vrcholom tohto opájania sa sebou samým je úchvatne inscenovaný záznam rozhovoru s du Pontom pri príležitosti natáčania dokumentu o jeho prepychovom tréningovom centre pre wrestlerov, ktorý nápadne pripomína príhovor prezidenta k miliónom oddaných Američanov - elegantné kreslo, národná vlajka za chrbtom a na stene desiatky rodinných trofejí - zvieracích hláv. Opäť sa mi na jazyk derie spojenie distribúcia informácií. Ako som už naznačil, od začiatku je navodzované zdanie príbehu presiaknutého pátosom o skutočnom patriotovi - strohosť to však mierne prekrýva a falošný obraz začína veľmi pomaly praskať až po dlhšej dobe. Podobne ako du Pont, aj film sám pod maskou skrýva pravú tvár a proti extravagantnému egocentrickému extrovertovi stavia tlmený, mrazivý sarkazmus. Taký, ktorí vás prinúti sa smiať na du Pontovi a slepo veriacom naivnom Markovi, ktorým desivo manipuluje. A to aj napriek tomu, že Steve Carell a Channing Tatum podávajú svoje zrejme najsilnejšie výkony v kryštalicky čistých vážnych úlohách s takými sekundantmi, ako sú Mark Ruffallo a Vanessa Redgrave. ////////// Distribúcia informácií je jedným z najzábavnejších článkov a výborne funguje ako element deja, ale aj v otázke žánrového filmu, dramaturgie záberov, strihu a mizanscény. Od začiatku až do konca je vždy prítomný prvok zastretej skutočnosti - počas príchodu Marka na Foxcatcher tak ako on netušíme, kto je to du Pont, ani prečo ho pozval - predsa však pokračuje a my ďalej sledujeme film v domnienke, že sa to okamžite objasní. Nie je to však vždy pravda - zvolená metóda rozprávania nevysvetľuje nič nad rámec nutnosti pre udržanie konzistentnosti a samotného diváka, ktorý si vybral biografickú drámu zo športového prostredia, nie mysterióznu skladačku od Davida Lyncha. Zvyšok sa však nedozvedáme. Je preto mierne symptomatické, že sme často zámerne odrezaní od kontextu, ale aj atrakcií so zábavným potenciálom. K športovému filmu má totiž Foxcatcher ďaleko práve vďaka strihu a zavrhnutiu typickej schémy rozprávania "from zero to hero". Zápasy tvoria len minimálnu časť filmu, spolu s tréningmi sú rovnako minimalistické ako celok, nezriedka bez hudby, oprostené od videoklipovej údernosti (akú poskytol minuloročný juhokórejský hit Ji zhan) sú len súborom chvatov, pri ktorých zápasníci skutočne vyvolávajú dojem komických primitívnych ľudoopov prejavujúcich tak svoju mužnosť a nadradenosť podmienenú fyzickou danosťou. V menej podstatných pasážach či pri tréningoch vidíme len časť zo zápasu, niekedy sa dokonca nedozvedáme, kto zvíťazil, pretože to rozprávač nepovažuje za podstatné. Chýba tu aj už takmer klasický "big hero" moment, na ktorom bol prakticky vystavaný celý žáner bojových filmov (hrdina je dlhú dobu bojuje, je opakovane zrážaný k zemi a keď to vyzerá, že je hotový, odrazu z posledných síl vstane a protivníka predsa za tónov heroického šlágru vyradí z hry) aj jasne vymedzená nemesis - absencia týchto základných kameňov len opäť dokladá Millerov nezáujem o pád do škatuľky žánrového filmu (pre zaujímavosť môžeme porovnať s minuloročným Rush, ktorý s ním má mnoho styčných bodov, ale je naopak absolútne klasicky pojatým športovým blockbusterom). Aby som sa však ešte vrátil späť k práci s informáciami a túto časť ukončil, len podotknem, že výrazne vplývajú na vnímanie motivácií postáv (môžeme si len domyslieť, na aký popud Dave na Foxcatcher nakoniec prišiel). ////////// Len drobná poznámka: Miller opakovane nenápadne používa dramatickú významovú montáž ruskej školy 20. rokov. Príkladná je pre to scéna pre začiatkom kvalifikačného zápasu. I to naďalej zdôrazňuje príklon k psychologickému tónu a preberanie odéru tradičného hollywoodskeho žánru, teda melodrámy. ////////// Asi najpôsobivejšia na filme je brilantná a sugestívne prenesená psychológia postáv a pretínanie vzťahov. Kontrastná manipulatívnosť zakomplexovaného du Ponta, zaslepenosť prostého Marka a Davidov triezvy pohľad na vec sa efektne zrážajú vo vlnách napätia a podpovrchovej agresie. S trochou nadsádzky môžem povedať, že by z Foxcatcher mohla byť viac než perfektná látka na strhujúcu antickú tragédiu s drtivým impactom - to by sa však Miller musel vzdialiť od reality, dej značne skresať do požadovaného (a nereálneho) časového rozpätia a rozpútať komorné peklo štyroch charakterov na pozemku nechutne bohatého rodu s krvavým záverom. Účinok skutočného filmu sa však od neho príliš nelíši a za seba môžem hrdo prehlásiť, že som sa ani chvíľu nenudil, práve naopak - bavil som sa kráľovsky. Cenu za najlepšiu réžiu a najlepšieho herca pre Tatuma z Cannes si Foxcatcher v mojich očiach dôstojne obhájil a ďalšie nominácie sú už teraz jasné. Jasné je mi aj to, že hneď ako sa objaví v kinách, zájdem si naň opäť. Ktovie, možno po druhom raze hodnotenie ešte mierne zdvihnem. 90% () (méně) (více)
Hon na zklamání roku, nevzpomenu si, který snímek zklamal více než právě Foxcatcher. Dvou hodinová zhovadilost o zápasníkovi jménem Mark Schultz, který se potká s milionářem a měl by mu změnit život. Proč vlastně, když je to hvězda, která vyhrála olympiádu? Lidi si ho v USA neváží, nevšímají a hlavně nepoznávají, takže žádná sláva ho nečeká. Udělá životní změnu, která ho něco bude stát. Tenhle průser nemůže zachránit ani Channing Tatum, který se svým předkusem připomínal spíše opici. Délka 130 minut je obrovský problém, nuda provází snímek celou dobu. Děj problém druhý, nudný a o ničem, ale jak udělat z nezajímavého opičího sportu a nudného života Marka Schultza kvalitní snímek? Asi těžko, protože jediná událost, která stála za zmínění je až na konci. V tu chvíli měli bouchnout nějaké emoce, nebo něco, co by Foxcatcher posunulo o stupeň výš, ale to se také nestalo. Tohle je jasný kandidát na Oscara a nedivil bych se, kdyby nakonec vyhrál. Pro ty staré páprdy je tohle geniální film, dle mého zahozených 130 minut života ... 2/10 = 25% ()
Klíčové, odemykací slovo tohoto filmu je: podvolování. *** Je-li si člověk jist svým cílem, jako si je mladší z obou bratrů jist, že chce mezi nejlepšími zvítězit, ale není-li si už z mnoha snáze i hůře vystopovatelných důvodů (nedořešená traumata, ať už vlastní, nebo druhých lidí, na něž se má spolehnout) vnitřně jistý, kudy k tomu vede ta nejsprávnější cesta, leckdy se začne podvolovat a dopustí zneužití vlastního potenciálu, jaké by mezi zdravými jedinci nikdy nebylo možné - není to důsledek pokrytectví ani slabosti, špatného úmyslu, ale pouhé ztížené čitelnosti signálů, nedokonalého sebepoznání a z toho plynoucí špatně investované důvěry, nebo naopak nedůvěry. *** V těchto okolnostech se rozvíjejí motivace a rozhodují následné kroky všech tří hlavních postav - mladšího z bratrů, nadějného zápasníka Marka, staršího, zkušenějšího a moudřejšího bratra, mentora a šťastného otce vlastní rodiny Davea, i neproniknutelného, zamindrákovaného jedináčka, posledního potomka bohatého rodu, mecenáše Du Ponta. *** A tragédie se po malých krůčcích přibližuje, aniž by se dala předjímat, a aniž by se dala odvrátit, protože každý z nich v rámci svých možností, ve vleku svých tužeb, jakkoli nezdravých, a s omezeným rozuměním sobě, sobě navzájem i pravé podstatě obecných hodnot, rozhoduje a jedná upřímně. *** V rámci této hlavní strukturace neodvratného a nečekaného spění k osudovému finále je fascinující s mrazením v zádech sledovat, jak bezradně a oddaně se Mark krok za krokem pokaždé něčemu podvoluje - jak je pořád nesvůj a musí vyčkávat, kam to či ono povede, a drahocenný čas přípravy (i života) přitom utíká a žádný krok nepůjde vzít beztrestně zpět. Záměr je upřímný, cesta zahalená, a chybné kroky se nesčítají, ale násobí. *** Cítíme například, jak se Mark ošívá, když s ním Du Pont nečitelně a pokaždé jinak jedná, ale podvoluje se, čeká, že časem porozumí. Když ho Du Pont prohlásí za svého přítele, přistoupí na to s tichým doufáním, že takhle snad může začít přátelství, že to jednou bude moci stvrdit a pochopit. Když čte před cizími lidmi projev, v němž má Du Ponta přirovnat k nově nalezenému otci, v danou chvíli to tak necítí - ale zároveň chce důvěřovat, že by to tak jednou opravdu mohlo být, že Du Pont správně předjímá, co je na obzoru, a Mark to jen nesmí předem pokazit, a tak čeká a zatím poslouchá a šoupe nohama. Mladší bratříček. Nelze mu to vyčítat, za nedostatek zdravé intuice nemůže, ještě je nezkušený a měl těžkou rodinnou minulost. A tak v každé další situaci sledujeme, jak se Mark něčemu podvoluje, hlouběji a víc, jak se s důvěrou přemáhá, ač mu přitom je úzko, a aniž by uměl rozhodnout, kdy a proč by měla nastat chvíle říct rozhodné, sebejisté "ne". A když potom už neví, kudy kam, a říká "ne", tak je říká stejně nejistě, se stejnou slepou důvěrou, že tím něco pokaženého napraví, jako prve se vším souhlasil - nejprve paličatě přestřihává spojení s milujícím, chápavým bratrem, potom se stejně vzdorně vyhýbá i Du Pontovi, ale ne ze správných důvodů a k užitku, čímž jen přilévá oleje do ohně Du Pontovy palčivé a nemocné touhy něco znamenat, dokázat matce, že je pro společnost nenahraditelnou osobností, a jeho latentní zkázonosnosti. *** Přitom Du Pont, který tu představuje zdegenerovaný poslední výhonek starého rodu, je sám o sobě precizně prokreslenou, nezanalyzovatelnou chemickou sloučeninou charakterových slabostí, dědičných vad a poruch způsobených výchovou, na níž se podílí i naprostá nečitelnost jeho neustále a snad i nezáměrně pokerové tváře, rozpitého, snivého, nepřítomného pohledu očí, jimž v cestě k zasotření neyhnutelně překáží obrovský orlí nos (sic! jednak symbol Du Pontovy fascinace orly, jednak nepřehlédnutelná, varovná známka degenerace), že by i parciální rozbor vydal na knížku, je tu naprosto nečitelným hráčem, prvkem, o nějž se oba bratři nakonec rozbijí, ačkoli každý pomůže výslednou zkázu přivodit úplně jinou slabostí. *** Dave se zdá nejzdravější, nejsilnější a nejsamostatnější postavou, málem skutečně sebejistou, neovlivnitelnou, zdravou - jenže nakonec právě jeho podvolení se, navzdory zdravé intuici, kterou si do té doby udržoval a poslouchal, přispěje k celé tragédii nejvíce. Neboť jeho k osudovému rozhodnutí, že se přeci jen přestěhuje s rodinou za bratrem na odlehlé a nepřístupné sídlo a přistoupí na Du Pontovy podmínky, nevede zralá, rozumná a intuicí potvrzená úvaha, ale první a poslední zakolísání, znejistění, jestli se přeci jen prve nerozhodoval příliš příkře, pod vlivem špatných vzpomínek na vlastní dětství, kdy se oni sami s bratrem museli často stěhovat a nenáviděli to. To je Daveova jediná chyba, že si na chvíli přestane věřit, že se zpochybní, a právě ta zahustí atmosféru a tragédii dovrší. *** Film je natočený zrale a jedinečně přesně na tělo svému záměru. Kamera vtahuje, wrestling se jeví jako svrchované umění, je možné jím vyjádřit lásku k sobě, k druhému, k umění soustředění a pohybu. Nezadá si s žádným jiným vrcholným uměním ducha a vůle. *** Herci tu nejsou, a to je snad největší zázrak. Jsou tu tři živoucí postavy a chemie v jejich nitru, konstelace jejich osudů, jejich ústrojné jednání. Nikdo jiný se mezi ně neplete, nikdo jiný jimi neprosvítá, herci nejsou, není herectví. *** Poslední, co se sluší zdůraznit, je, jak rychle se film poté, co předvede onu smutnou magii podléhání, kterou si vybral zobrazit, využívaje k tomu inspiraci ze skutečnosti, vypořádá se závěrem oné "skutečné události", který už ho nezajímá - jak lakonicky, rychle (nedbale, a přitom stále efektně) v několika krátkých záběrech odvypráví, k jaké že konkrétní tragédii to tedy nakonec vedlo, a pak prostě skončí, protože víc k tomu není co říct. Jen nechat rezonovat, doznívat to šimrání v břiše. () (méně) (více)