Režie:
Michel GondryScénář:
Luc BossiKamera:
Christophe BeaucarneHudba:
Étienne CharryHrají:
Audrey Tautou, Romain Duris, Omar Sy, Gad Elmaleh, Alain Chabat, Charlotte Le Bon, Aïssa Maïga, Philippe Torreton, Natacha Régnier, Sacha Bourdo (více)VOD (1)
Obsahy(2)
Ve městě, kde auta mají volant v kufru, lidé bruslí pozpátku a klavír míchá koktejly, žije idealistický a vynalézavý Colin (Romain Duris) pouze v kruhu svých přátel Nicolase (Omar Sy) a Chicka (Gad Elmaleh). Jednoho dne Colin potká svou osudovou lásku Chloé (Audrey Tautou). Křehká Chloé, která Colinovi připomíná jeho milované blues od Dukea Ellingtona, však onemocní záhadnou nemocí: v plicích jí vykvete leknín. Bezstarostný svět milenců je nemocí fatálně zasažen. Francouzský spisovatel a bohém Boris Vian vytvořil v románu "Pěna dní" obraz čisté lásky, který učaroval několika generacím čtenářů. Filmová adaptace Michela Gondryho (Věčný svit neposkvrněné mysli, Nauka o snech) staví na režisérově typicky hravém vizuálním stylu. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (326)
Vážený pane Gondry, chci Vám poděkovat, že jste mne přesvědčil, že jsem se mýlila. Domnívala jsem se totiž, že od doby George Mélièse se nenarodil režisér s fantazií, který by se nebál používat film jinak, než je v kraji zvykem. Vy jste nabídl mému oku zhnusenému módním stereotypem něco krásně barevného, křiklavě radostného, něco s takovou dávkou fantazie, o níž není jisto, zda ji unese jeden člověk. Tak ráda bych se podělila o svůj zážitek z Vašeho Filmu, ale má fantazie má břehy příliš blízko sebe, takže nedokáže rozptýlit tolik duhových míčků, aby mohla, byť jen nastínit, tu Vaši. ()
Od "shiny happy people" estetiky úvodu, pestrofarebnej, akcelerujúcej a uvrešťanej, až k stíchnutému č-b koncu plnému hlbokých tieňov, znepokojujúcemu takmer ako "Begotten". Je v tom samozrejme zámer a ja ho oceňujem, ale charakter použitej imaginácie mi vyhovuje len sčasti i napriek hlbokým sympatiám k predstaviteľom hlavných úloh, takže kompromis je plne namieste. ()
Najvýraznejší tohtoročný filmový orgazmus. Top 5 2013 ()
Gondry opět nepřekvapil a vytvořil přeslazený povrchní kýč, který je pro mě divácky nesnesitelný. Je to univerzálně líbivá, podlézavá, samoúčelná sračka s hroznými narativními a stylistickými postupy. ()
Adaptovať knihu do zmysluplného scenára nie je vôbec jednoduché. Za prvé musí film fungovať sám o sebe a osloviť aj nečitateľov, za druhé by mal uspokojiť aj ľudí, ktorí si pri čítaní predlohy utvorili jej vlastný svet v hlave. Pri surrealizme je situácia ešte niekoľkokrát zložitejšia. Inak povedané ukázané vo filme by malo byť opodstatnené a tvorca by sa nemal obhajovať slovami, že tak to predsa bolo v knihe. Mne tak bohužiaľ väčšina filmu pripadá. Neviem, prečo má vzhľadom na príbeh vizuál taký aký má, prečo sa niekedy postavy chovajú tak, ako sa chovajú a čitateľ si asi neodpovie ani na otázku, prečo sú filmoví hrdinovia dvojnásobne starší. Gondryho štýl mi bohužiaľ sedí iba v spoločnosti geniálnych myšlienok Charlieho Kaufmanna a pri jeho ostatnej tvorbe je cítiť, že režisér nemá pevnú pôdu pod nohami. ()
Vzletět na Gondryho obláčku a přenést se světem pavoučích hodin, pásových psacích strojů, gumových zbraní, krysáka s bublifukem, nadějného bluesu, nekonečné lásky a milionů metafor až k černobílé smrti nejzlejším leknínem.. ()
Abych byl zcela upřímný, dlouho jsem nad hodnocením váhal. Počítal jsem všecha pro a proti, klady a zápory, až se mi z toho začalu pomalu, ale jistě kouřit v mé malinkaté kebuli, tak jsem se nakonec rozhodl, že se na to vyprdnu a dám to srdcem. Tudíž čtyřka. Sice ne nějak extra čistá, ale prostě mi nedalo, abych neocenil všechnu tuhle,(nejen) vizuální nádheru, nebo fantazii, které se mi za těch 131 minut dostalo. ()
Michel Gondry je sice výjimečný hračička, ale ta jeho smršť nápadů je vlastně v takovéto stopáži skoro až ubíjející. Ono se to ale k tomu filmu celkem hodí: začíná jako rozjívená komedie, pak přejde do romantického módu a konec je čím dál smutnější. Surrealistický film, který potřeboval být alespoň o půl hodiny kratší. ()
Čo Boris napísal, to Michel natočil. Obyčajný príbeh zasadený do neobyčajného sveta. O veľkej láske, o priateľstve, o závislostiach, ktoré vám dokážu zruinovať osobný, ale aj skutočný život, o živote a smrti. Vskutku vydarená adaptácia s pasujúcou muzikou. ()
Úžasný, bláznivý, pohádkový.. Přesně takový svět jsem si po přečtení knihy Borise Viana Pěna dní představovala a když se přesně takový objevil na plátně, byla jsem nadšená. Nedokážu si představit lepší obsazení hlavních rolí, oni dva se mi tam prostě dokonale hodili. Francouzská hudba a atmosféra mě úplně pohltila. Na druhou stranu chápu tak rozporuplné hodnocení zde na CSFD, sama si nedokážu představit, jak bych film vnímala bez předchozího přečtení knihy. ()
Těžké hodnocení. Trailer jsem rozeslal všude po světě a pouštěl si jej denně. Z filmu jsem rozpačitý. Jednak nesouhlasím s tím, že Vianova Pěna je nezfilmovatelná, šikovný rejža by se na ní naopak mohl vyřádit jako nikdy. A já asi nemohl doufat v nikoho lepšího než v Gondryho. Přál jsem si, aby se vrátila Nauka o snech a Věčný svit, aby Gondry po dlouhé době všem vytřel zrak. Nicméně výsledek je takový, že se režisér obstojně vyblbnul, ale já po tom našlehaném traileru odcházel s pocitem, že velmi často neudrží tempo a že sem tam jde v nápadech až do trapností. Jenže zároveň bych měl ocenit jednak to, že do takového tématu šel a jednak fakt, že film s tolika nápady jsem neviděl možná od Andersonova Moonrise Kingdom. Zůstávám na půl cesty s hodnocením 7/10ti s tím, že jde o film, kde by druhý pokus neměl uškodit. Navíc scéna svatby fungovala tak perfektně jako v traileru a vymačkala mě možná ještě víc. ()
Gondry je neuvěřitelný hračička a jeho nápady jsou fascinující. Knižní předloha tohoto filmu však byla výzva i pro něj a to co se zde děje je fascinující, ale divné zároveň. Na film jsem se po hravých trailerech těšil opravdu hodně, ale výsledná podoba byla pro mě už moc abstraktní, občas až nepříjemná a hlavně výsledná podoba rozhodně nebyla tak optimistická, jak naznačovali příjemné ukázky. Obdivuhodné tak pro mě zůstává jen to, že Gondry zfilmoval to, co bylo prakticky nezfilmovatelné. ()
Pamatuji si, jak na karlovarském festivalu snímek Pěna dní s Audrey Tautou zahájil přehlídku za účasti režiséra Michela Gondryho. Konečně se mi film podařilo sehnat. Říkalo se, že hýřivost a hravost filmu přebíjí podstatu láskyplného příběhu. Pěna dní je křehká, čistá, poetická romance z jiného světa a jiných časů. Lehce rozostřené retro kouzelně plyne s jazzovou náladou a měkkou barevností. Také svět zrozený až dětsky nespoutanou obrazností má svůj půvab. Gondry nejprve oslní, postupně unaví a nakonec uspí. Kolovrátek fantazie se zauzlí ve vlastním soukromém vesmíru. Od průlomového Věčného svitu neposkvrněné mysli jako by Gondry v trojúhelníku romantiky, lyriky a mystiky točil stále jeden a týž film. Což nutně vede k jisté manýře, třebaže se z ní stále vynořují originální obrazy, jímavé okamžiky, neskutečné nápady. Sladká nevinnost Audrey Tautou už také nevyzařuje z podstaty, nýbrž z herecké šablony. Fantaskní hýřivost Pěny dní zkrátka přebíjí podstatu, nekonečnou něhu láskyplného příběhu, který je nejsilnější ve chvíli, kdy na všechny urputně vršené ornamenty zapomene. Gondry paradoxně předvádí, že film se dá zabít i hravostí. Nebo alespoň přizabít. ()
Že v tom kinosále sedím omylem, mi bylo jasné od prvního záběru. Nakonec jsem ale hodila předsudky stranou, a přece jen jsem se alespoň částečně nechala strhnout vlnou tohoto neskutečně fantasmagorického úletu. ()
Gondryho filmy mám rád a Pěna dní nese hned několik jeho charakteristických režisérských znaků. Nejprve jde o hravou a humorně podanou fantaskní komedii, která ale v půli stopáže nabírá na obrátkách a mění se ve smutné milostné drama, jež se pomalu blíží k nevyhnutelnému konci. Líbila se mi práce s modely, rekvizitami a speciálními triky. Chvílemi to bylo naprosto bláznivé, nesmyslné a absurdní, avšak takové to (nejspíš) mělo být. Solidně natočený a netradiční film, jenž mě zaujal zejména svým námětem (rozhodně si musím najít čas na knižní předlohu) a hereckým obsazením. ()
Takový mišmaš Jeuneta, Švankmajera, Věčného svitu neposkvrněné mysli a Fontány, kterému však chybí nějaká ústrojnost, nějaké směřování, nějaká pravidla uvnitř samotného vyprávění. I když vyprávíte surrealistický příběh, i tak musíte dodržovat vnitřní logiku, to není o tom, že můžete nacpat všude všechno, co vás napadne. Také sny, když se vám zdají, mají nějakou vnitřní logiku a nějakým směrem rozvíjejí „děj“. Můžete v nich létat, procházet zdí, ale když jste ve městě, potkáváte atributy města, nikoliv louky. Tenhle film chce říct něco, co je v knize pojato trýznivě poeticky, ale neumí to. Místo toho sází na bláznivé nápady, které jsou ale pitomé a často prostě nemají žádný účel. Jako kdyby si rejža ráno řekl, hele, to by mohlo být dobrý, to zkusíme. Jako by tedy neměl žádnou vizi, kam a jak chce film směřovat. Díky tomu má snímek sice chvílemi jisté pokusy o atmosféru, ale celkově je falešný, rozhozený a nijaký, nudný a protivný. ()
Velice zvláštní film, možná nejpodivnější film jaký jsem kdy viděl. Rozhodně nejpozitivnějším bodem tohoto snímku je právě ta jeho zvláštnost, kdy lidé žijí ve světě, kde je vše úplně jiné než to my známe z našeho skutečného světa. Alkoholické nápoje míchá klavír, jídelní stůl jezdí na kolečkových bruslích, a tak dále. Ovšem příběh až tolik nezaujme. Ze začátku je to ještě dobré, dokavaď život plyne pozitivně, tak je to fajn. Ale pak Chloe onemocní a vše se začne kazit, a to bohužel i příběh. Od té chvíle mě to už vůbec nebavilo, film už nedával moc smysl. Celkový dojem je tedy takový, že chválím skvělý nápad ztvárnění světa, ovšem chtělo to lepší příběh. ()
Jakkoli můj pátečně večerní, potažmo sobotně ranní náhled na svět kolem mě může říkat, že už jsem mohl zvyknout, můj problém je, že pořád nedokážu k surrealismu nějak zaujmout postoj a vlastně vůbec nevím, jak na něj mám nahlížet. Jako na podobenství, metaforu, asociaci, hromadu nesouvisejících nápadů neukotvených jakýmikoli pravidly? Pěna dní hlavně budí dojem, že tyhle přístupy k onomu uměleckému směru má všechny a to nikoli najednou, ale dávkuje je postupně. Zejména nemilosrdnost poslední třetiny, kde se Gondry pokouší z diváka udělat svou emocionálně vyčerpanou děvku doplácí na to, že předchozí vztah obou protagonistů staví na univerzálním appealu Audrey Tatou, která v roli roztomilého diblíka dost tvrdě dosluhuje. Buď točim sureál nebo točim děj, sorry. ___ Komentář věnovaný Rebarborce Michalčíkové ;) ()
Film lepší ako kniha, ojedinelý to jav. Ale môj problém s jeho svetom ostáva rovnaký, niekedy pôsobil divno-dokonale a niekedy len divne. ()
Vymazlená, hravá a bezbřehá fantazie, která nejdříve doprovází šťastný příběh, aby postupně temněla spolu s tím, jak se i příběh posouvá ke stále smutnějšímu konci. Barvy proto nejdřív připomínají zmrzlinu, aby postupně utlumovaly své tóny, až končí v černobílé. Výtvarně mi to hodně připomínalo Švankmajera, zejména scény s jídlem, které jsou zvráceným způsobem poněkud nechutné, ale zároveň i zábavné. Je to obrazový bonbónek. ______ Vizuální vodopád nápadů ale zároveň doprovází velmi jednoduchý, smutný a ve své podstatě reálný příběh. KOUSEK DĚJE. Mladá láska začíná rozpaky a okouzlením, které se přenese i do vnějšího světa. Jenomže každá láska jednou skončí a tahle navíc i tragicky. Milostný příběh druhé dvojice se rozpadne na prach, protože jeden přestane milovat a necení si obětí toho druhého. Když dojdou peníze, tak i té barevnosti života ubývá, zejména když i politická situace je napjatá (velmi vzdáleně, ale přesto doléhají přípravy na válku). Roztomilá posedlost přítele se změní ve fanatismus, který mu nasadí klapky na oči, takže sobecky nevidí nic než sebe. Další přítel zase prokáže i přes těžké životní zkoušky sílu svého přátelství. _____Tohle jsou všechno realistické zvraty vrtkavého osudu, který časem obvykle temní pro každého - tady ale zasazený ve fantastickém hávu neskutečné obrazotvornosti. S potměšilým smyslem pro humor. /4. 8. 13./ ()
Reklama