Režie:
Marina de VanScénář:
Marina de VanHudba:
Esbjörn SvenssonHrají:
Marina de Van, Laurent Lucas, Léa Drucker, Thibault de Montalembert, Dominique Reymond, Bernard Alane, Damien Roussineau, Alain Rimoux, Marc RioufolObsahy(1)
Esther je normální žena, která na jednom večírku spadne a ošklivě se zraní na noze. V ten den se změní celý její život. Zranění není sice nějak vážně, ale zcela jistě velice bolestivé. Nicméně Esther bolest skoro necítí. Od toho dne začíná být fascinována vlastním tělem (zcela jiným způsobem, než si kdokoliv dokáže představit). Její šílenost a obsese se vyhrocují čím dál víc. (markettka)
(více)Recenze (25)
Postrádal jsem jakoukoliv uměleckou nebo sociální výpověď. Režisérka mi chce namluvit, že stačí jedna hloupá nehoda, na základě které se vyvine sebezničující obsese? Jako experimentální snímek by obstál možná v 60.letech, jenže tenhle typ hledání má už kinematografie za sebou. Zejména mladé dívky a ženy se sebepoškozují, řežou se, vykusují si maso, ale je za tím vždy něco mnohem závažnějšího. Hlavní hrdinka filmu k tomu neměla sebemenší vážný důvod. Mám rád drama i horor, tohle však není ani jedno. Nudné nic, které ještě nudněji končí. Zatraceně, kdyby si alespoň vydloubla oko, tak bych i hvězdu dal. A konec? Čekal jsem, že se za doprovodu mohutného gejzíru sama podřízne...nestalo se....takže odpad a nazdar. ()
In My Skin je znepokojivý,psychologický horror! Vypráví příběh o ženě, která se zranila na párty,nevědomě si poranila nohu na velmi vysokém Levelu. Nechala si to zalepit náplastí, ale později si to celé zeškrábala v jizvy. Co začíná jako morbidní kuriozita brzy přejde k posedlému znetvořování! Film se soustředí na sebepoškozování velmi ohavným způsobem. Tohle je nutkání, které nemůže být kontrolováno ! Bylo zajímavé sledovat ženu, jak se sama devastuje,řeže nožem a pije svou vlastní krev dokonce i ve Společnosti! Tohle je prostě další Francouzká Sick Pecka,která na mně udělala dojem!! Nenechte se zmást nízkým hodnocením! Na IMDB má Rating 6,6! Mé hodnocení 75% ()
stává se mi to docela často a obyčejně si v takovém případě dovolím trochu sobecký pocit jisté privilegovanosti, ale v tomto případě mě pouze a čistě mrzí, že jsem asi jediný, kdo tento film pochopil. hlavně tedy s přihlédnutím k tomu, jak je to ve skutečnosti prosté. stačí najít téma, což ale také samo o sobě není nic složitého vzhledem k tomu, že to má přeci divák po celou dobu přímo před očima. z hlediska psychologie nejsou kompulze a fetiše nic mimořádného a už vůbec není spravedlivé o nich psát jako o druhu šílenství (viz obsah). naopak, má je každý. ale není divu, že se diváci snaží nevidět tu skutečnost tematizovánu ve filmu, protože i za ty nejnevinnější a nejneškodnější fetiše se lidé obvykle stydí. tento stud je spíše duševní poruchou, než samotná obsese. specifika života s méně obvyklou formou obsese jsou námětem Dans ma peau a je to téma nekonečně zajímavé už jen právě proto, že i ti nejsvobodomyslnější diváci ho zjevně vnímají jako nepřekonatelné tabu. ano, snad je to tím, že v tomto případě jde o posedlost vlastním tělem. narcismus je běžný a různé fetiše zase zdůrazňují tu či onu část lidského těla, ale co když v sobě člověk (úplnou náhodou) stejně jako hrdinka, objeví dispozice pro objevování zvláštního půvabu spíše pod povrchem těla, například v kůži. ano, i já jsem častokrát při sledování potlačoval velmi silné, fyzické nutkání odvracet zrak a i já jsem místy až tajil dech při sledování některých obzvlášť šťavnatých gore efektů (s hororem ten film ovšem nemá co společného) - a to nemyslím, obrazně, ale doslova -, ale to prostě patří k věci. to je třeba vidět, pokud se má divák pokusit pochopit, nebo si alespoň představit ty pudy, které ani hrdinka zjevně inteligentní a duševně zcela vyrovnaná a v neposlední řadě houževnatá nedovede vůlí ovládnout. s podobnými nebo vlastně jakýmikoliv fetiši se úzce pojí naprosté nepochopení ze strany okolí (v tomto případě paradoxně i diváků filmu) a důsledkem toho i naprostá izolovanost. to je přeci nesmírně silné a jímavé téma a Marina de Van ho zpracovala velmi dobře. jediné, co bych já osobně uvítal rozvést o něco víc, by mohla být hrdinčina touha se té animální vášni vzpírat, bojovat s tím, překonávat to a usilovat o to se vrátit zpět do normálního stavu (=normální ve smyslu společností dané normy). ovšem v tomto případě není fetiš jen neškodnou odchylkou od normy. některé mohou být destruktivní. a hůř - jiné dokonce sebedestruktivní. zajímalo by mě, jaký je to asi pocit sledovat se, jak hyzdí a ničí sebe samu, fyzicky, duševně i společensky, a nemoci tomu zabránit. k tomu všemu je třeba si uvědomit, že fascinace lidským tělem či jeho poškozováním je v malé míře relativně běžná. dispozice k podobné poruše má mnoho z nás. možná jen stačí počkat na spouštěč, který je zaktivuje. jak jsem už napsal, je to mimořádně silný film. ()
Původně jsem dal odpad, ale pak jsem si uvědomil, že pokud mě ten film dokázal zhnusit víc než třeba Inside nebo Martyrs, tak v tom asi něco bude. A taky že jo. Gore ve filmech totiž obvykle vzniká z toho, že někdo páchá násilí na někom jiném (a má pro to většinou nějakou, byť hloupoučkou, motivaci), případně méně často jej postavy páchají samy na sobě, ale evidentně u toho trpí (příklad Lucy na začátku Martyrs, kde se to ale stejně muselo hororově inscenovat přes imaginární "třetí" postavu). Hnus v Dans ma peau je intenzivnější, protože hlavní aktérka nejen že sama na sobě páchá násilí, ale ještě navíc v tom nalézá zalíbení. Co možná ještě přidává na děsivosti, je fakt, že pro to zjevně nemá žádný podstatný důvod (kromě toho, že se v úvodu nechtěně zraní, což se prezentuje jako jediný katalyzátor všeho následujícího). Snad někdo s velkou představivostí by v tom nalezl jakousi paralelu s jejím profesním a osobním životem, ale já ji tam za boha nevidím. Nejde tu o to, že by Esther v životě strádala nebo před něčím utíkala - v práci se jí daří a doma má hodného přítele, ale to její nutkání je prostě silnější než cokoli jiného. V tomhle ohledu jde skutečně o nefalšované torture porno, protože jakékoli dialogy a scény, které vyplňují čas mezi chvílemi, kdy do sebe hrdinka/režisérka rozkošnicky kuchá, jsou ekvivalentem trapných pokusů o naznačení jakéhosi příběhu v klasickém péčku. Takhle zpracovaná fascinace vlastním tělem se ve filmu opravdu jen tak nevidí, ale abych to mohl hodnotit pozitivně, tak by to především nesmělo vypadat jako, pravda trochu zvrhlý, studentský film na téma "závislost". ()
Esther sa na jednom z večierkov veľmi škaredo poraní na nohe. Svoje zranenie si uvedomí až po niekoľkých hodinách, keď si všimne že krváca. Náhodné zranenie v nej vyvolá pocity, ktoré navždy zmenia jej potreby uspokojenia. Celkom solídne gore v kombinácii s témou, ktorá je pre väčšinu obyvateľstva TABU, to fanúšika hororu musí zaujať. Podaktoré scény síce boli pritiahnuté za vlasy, nič to však nemení na fakte, že Francúzi sú vo svojom smere ( keď len témou ) za každú cenu šokovať či zaujať, proste "fajnšmekri". Pri snímku som nehíkal, zrak som neodvracal, nenudilo, no ani nijak mimoriadne nezaujalo - 55% ()
Formální i psychologická šeď a obrovská nuda, která se schovává za jakože kontroverzní a ve filmech nepříliš řešené téma. Sebepoškozování je samozřejmě fetiš hodný důkladné filmové sondy, ale té se Marina de Van ani v náznacích nepřibližuje a tabu se pokouší lámat jen ve dvou trochu explicitnějších scénách (které se ale, milí fanoušci extrémní kinematografie, nedají v nejmenším srovnat s každým druhým zástupcem New French Extremity). Chápu myšlenku o nemožnosti tenhle psychický blok nějak podchytit a postavit se mu, ale hlava mi nebere, proč jsem kvůli tomu musel civět na 90 minut ryzí filmařské křeče, která psychicky negraduje a v součtu nikam nesměřuje. ()
Nevím co bylo údělem tohohle snímku. Jestli měl šokovat, tak se mu to absolutně nepovedlo, ale jestli měl znechutit a zhnusit diváka, tak u mě se mu to povedlo na 100%. A to především díky představitelce hlavní role. Marina de Van mi byla ( extrémně ) nesympatická hned od první minuty. Krásy taky moc nepobrala a o jejích hereckých, scénaristických a režisérských schopnostech by se dalo taky dlouze polemizovat. Už dlouho jsem neviděl tak nudnej a prázdnej film. Za mě jasnej odpad. ()
Chladné, prázdne a bez myšlienky. Hlavná hrdinka sa celý film proste iba reže, je to nechutné a to je všetko. Také Trouble Every Day bolo rovnako nepríjemné a pritom dokázalo vyvolať aj silnejšie pocity, ako len znechutenie. Alebo Gensov príspevok do ABCs of Death. Radšej siahnite po niečom z menovaného, táto samoúčelná krvavá ego onania za to ozaj nestojí. 35% ()
Artově pojatý body horror o mladé ženě, která se zraní a začne být na svém zranění závislá natolik, že se začne zraňovat sama. Neboť dochází k uvědomění, že teprve sebeubližováním si své tělo plně uvědomuje. Pomalé tempo zvýrazňujě obzvláště kontrast ze ztrátou individuality, kdy se hlavní hrdinka v pracovním procesu mění v pouhý pracující stroj, bez špetky lidství a získáváním hlubšího a pronikavějšího (až erotizujícího) vztahu k vlastnímu tělu. Parádní záležitost, které neškodí ani zdánlivá nedořečenost v závěru. Marina de Van, scénáristka i režisérka filmu a představitelka hlavní role v jedné osobě si mě získala svým charismatem a smyslem pro drama. ()
Marina de Van má evidentně problém se sebepoškozováním, ale proč se s tím producíruje na obrazovce a vystavuje svůj chrup fríské kobyly, to už moc nechápu. Kvůli vyvolání celosvětové diskuze to nejspíš nebude. Film bez děje, který nešokuje a už vůbec neznechucuje, natočený netalentovanou režisérkou. Čistokrevná zbytečnost. ()
Spíš než šokující je to špatně natočené. Film se vlastně skládá jen z několika scén, přičemž ústřední jsou ty, ve kterých se hrdinka řeže. Zbytek je jenom vata, ve které se Marina de Van snaží zhmotnit tlaky, které působí na hlavní hrdinku a vedou ji k jejímu počínání. Činí tak ale značně nepřesvědčivě a víc než vykreslení nějakých psychicky zátěžových situací podává klišovitou rutinu, kterou si užívá kdejaká představitelka televizního seriálu. Jako celek to absolutně nedrží pohromadě, což je škoda, protože pár záběrů a asi jedna scéna jsou docela povedené a dávají tušit, že potenciál tohoto filmu zdaleka nebyl ideálně naplněn. Nakonec je In My Skin jenom nepovedená rádoby provokativní záležitost. ()
Aby snímek vyzněl, snaží se o spíše umělecký přístup, než o přístup, který by se snažil získat si diváka. Jsou zde zbytečně dlouhé scény, které začnou po nějaké době docela nudit, a to i přesto, že zobrazují, celkem uvěřitelně, sebepoškozování. Marina de Van se opájela svým nápadem a svou zápletkou, aby nakonec skončila na půl cesty a nepřinesla v podstatě nic navíc, jen to samotné sebepoškozování, které prostě zapůsobí, protože vám to prostě nebude na pohled příjemné. ()
Chladný Francúzky surrealizmus sa tu rozhodne nedá zaprieť, hoci to bolo tak bizarné a nechutné, že hlavne v prvej polovičke som si musel dávať nútené prestávky a často to zastavovať. Husia koža mi naskakovala v istých momentoch, a to, násilné a explicitné scénky, neboli vôbec tak chladnokrvne drsné alebo viditeľne naratívne, či by sa ubližovalo v nestráviteľnej forme. Práve že nie, a to je na tom to silné, jedinečné. Celý vizuál vyzeral byť ako lepšia televízna produkcia, žiadna filmová žumpa Nemeckých romantických filmov ale ani Hollywoodsky miliardový brak. Postavy mi prišli nesmierne prirodzené, tak troška melancholicky unavené prácou a životným zhonom. Úplne bežný faktor dnešného sveta a preto mi to prišlo tak uveriteľné. Hlavná postava, ženská, sa na jednom pracovnom večierku škaredo poreže na nohe, krv nachádzajú po celom dome ale ona necíti bolesť a tak si to všimne dosť neskoro. Zájde na pohotovosť, kde jej zošijú ranu a sám lekár sa čuduje, že takú hlboké zranenie necítila, po tak dlhom čase. Ubehne deň, možno dva a ona si začne na sebe všímať, že jej koža necíti niekedy bolesť akoby mala na sebe iba oblečenie, nechutne si začne naťahovať svoju kožu, divák vidí, že to je iba nejaká guma ale aj tak odvráti pohľad, tak je ten obraz chladný. V práci jej to nedá a v miestnosti z náradím, sa začne rezať a zoškrabovať si ranu a stehy. Skvelý a realistický výkon herečky iba umocňuje ten realistický pocit, proste cítite a počujete tú bolesť. Zo ženy sa stala masochistka a to nieje vôbec to najhoršie, čo sa v tejto snímke udeje. Samozrejme si to všimne jej frajer, s ktorým majú dosť silný vzťah, kedže si spolu kupujú byt a veru, nepáči sa mu to. Svoje sebapoškodzovanie kryje tým, že napríklad nafinguje autonehodu a tak. Avšak jej fetiš vyvrcholí tým, že začne pojedať sama seba. Masochistický kanibalizmus, s tým som sa ešte v kinematografii nestretol. Začne si odkrajovať kožu a pojedať ju. Tento moment, niekde pri konci, mi už neprišiel tak depresívne realistický, takže sa to už dalo pozerať ale keby že, je snímka tak chladno uveriteľná počas celého času, bola by to asi najdepresívnejšia snímka akú som kedy videl ale tvorcovia toto tempo nedokázali (na šťastie) udržať do konca. Ale aj tak je to bezpochyby veľmi ťažký a depresívny film. ()
Začne to solidně - ženská se poraní, má ránu na noze a to v ní probere sebepoškozovací fetiš, takže vždycky když to na ni přijde (třeba z nervů z práce (asi?) nebo z mdlého nefunkčního vztahu (asi???), tak si někam zaleze a pořeže se. A jak je vidět, nemá nad tím kontrolu. Právě teď jsem vám popsal úvodních cca 25 minut filmu. A chcete vědět, jak to bylo? Tak bacha, SPOILER! - pořeže si druhou nohu a obě ruce, pije svoji krev, jinak je to pořád o tom samém dokola, jen stále doslovněji a monotónněji. KONEC SPOILERU Jo, a to je všechno. Ono se opravdu všechno odehraje v úvodu a popravdě by těch 25 minut stačilo, protože pak se to jen stále víc snaží samoúčelně šokovat a absolutně nic (ale fakt NIC) to nerozvíjí. Ty dvě hvězdy jsou jen tak tak a jen za ten nadějný úvod, protože jinak to nestojí za řeč. Zpočátku jsem si říkal, že nějak takhle mělo vypadat Miluji tě k sežrání, ale když to skončilo, řekl jsem si naopak, že zlaté Miluji tě k sežrání oproti tomu... Slabé 2* ()
Ak mam byt uprimny,od francuzov som cakal predsa len viac,lebo v hororovej tvorbe nemaju konkurenciu,tema sebaposkodzovania bola velmi nadejna,no spracovanie bolo nudne,zopar scen bolo fajn,no malo,nestacilo mi to,potom to bolo uz len o kecani,no musim pochvalit herecku a zaroven aj reziserku tohto filmu Marinu de Van,herecky vykon podala na urovni,to treba priznat,skoda,keby sa trosku viac pritvrdilo a skoncilo to inak,dal by som plne hodnotenie,tak je to len priemer...:-) ()
LFŠ 43 (Film 15): Sebepoškozování, body dysmorphic disorder, hysterie, schizofrenie, paranoia a deprese. Všechny tyto psychické poruchy (a mnohem víc) jsou zde precizně ztvárněny. Postupný přerod hlavní hrdinky ze sexy pizizubky do něčeho co vypadá jako že to zůstalo na podlaze střižny Cáklýho Maxe, je také zvládnut velmi pěkně. K čemu je nám to ale platné, když film postrádá jakoukoliv pointu či děj. Zůstává pouze jakýsi nahrubo otesaný sokl, od kterého jeho sochař odešel zhruba v polovině. Škoda. ()
Hnusné kapitalistické kecy z úst hnusných lidí, šťavnatý fetišistický film že života té možná největší špíny současného světa. Musím dát plnou už za tu scénu v restaurantu, je tak neuvěřitelně naturalistická, tolik hnusu a znechucení nevyjádříte hromadou hoven vylikosti Cheopsovy pyramidy. Motivy tvůrců by mě moc zajímaly, každopádně Pasolini by nejspíš zatleskal! ()
Viděl jsem v původním znění s anglickými titulky. Pravda, titulky jsem ve filmu moc nepotřeboval, protože se v něm převážně baví o práci. Navíc francouzštinu nenávidím, Francouze jak by smet. Většina filmu se odehrává v intimním chvílích hlavní hrdinky, která nejen, že je posedlá vlastní obsesí, ale v civilu musí být exhibicionistka, protože bych pochopil, kdyby režisér chtěl po herečce, aby ve filmu vystupovala nahá. Ale jak se sama herečka-režisérka donutila svléknout, to už moc nechápu (navíc taková paráda to zase nebyla, nejvíc mi náladu kazil její zažloutlý předkus). Dobrá je scéna při pracovní večeři, ale jinak si myslím, že večeři bych si k tomuto filmu ani nedával. ()
Velice zajímavý kousek, který ví, co chce říct a jak to chce říct, a to pěkně v civilním a naturalistickém pojetí; co oceňuji, bez příliš velkého tlačení na brutalitu snímku, která je tak držena v rozumných mezích, tj. divákovi je ukázáno tolik, aby lépe "pochopil" / dobře si představil takovou obsesi, ale skutečně ne více. Snímek není samoúčelný a hlavní hrdinka filmu ztvárnila postavu ženy, která si našla zálibu v sebepoškozování, bravurně. Vzhledem k tomu, že zároveň seděla na režisérské židli, třikrát bravo. Film mi utekl jako voda a je natolik věrohodný, že si skutečně myslím, že jej lze brát jako sondu do života lidí, kteří si něčím takovým prošli, tj. naprosto seriózně. Proto dávám za 4*. ()
Kromě jistých scén je to naprostá nuda. Hlavně že se hodně prndá a prndá. Přeci jen však musím ocenit bravurně udělané právě ty jisté scény. Bohužel však všechno kazil kameraman. Asi úmyslně. Hlavní hrdinka mi byla od počátku hrubě nesympatická a proto dobře jí tak. ()
Reklama