Režie:
Jitka RudolfováScénář:
Jitka RudolfováKamera:
Michael KabošHudba:
Zdeněk HrubýHrají:
Simona Babčáková, Jakub Žáček, Zuzana Zlatohlávková, Václav Neužil ml., Pavlína Štorková, Michal Kern, Jaroslav Plesl, Jiří Havelka, Lucie Žáčková (více)Obsahy(1)
Jak být spokojený a přitom nebýt sám?
Pozoruhodné herecké výkony v čele se Simonou Babčákovou v realistické komedii o šestici bilancujích třicátníků. Kdysi spolu studovali a postupně se všichni přestěhovali z Jablonce do Prahy. Po společném setkání na večírku ve svém rodném městě je jim jedno jasné - vědí, co v životě nechtějí, ale zároveň ještě nepřišli na to, co by chtěli. Zatímco první z nich se snaží urputně otěhotnět, druhá pije o něco víc, než je "společensky" přijatelné, třetí zjišťuje, že žije v manželství s neškodným tyranem. O nic lépe na tom není ani trojice mladých mužů - jeden studuje devátým rokem vysokou školu a jeho přítelkyně ho podvádí se svým bývalým, další čeká na příležitost, jak sdělit matce, že je gay a třetí neváhá konzultovat své trable s psychiatrem. Na řadu tak přichází dávný nápad - společný život na statku, po kterém kdysi všichni tak toužili. Vyjde jim tenhle nový pokus o štěstí?
(oficiální text distributora)
Recenze (266)
Takže český film už má za chcípáky nejen muže, ale i ženy. Tomu se říká pokrok! :) Ale natočené je to ohromně dobře, zvlášť asynchronní střih a zvuk jsou velmi invenční. ()
Lze chcípáctví ospravedlnit tím, že z něj učiníte hlavní téma filmu? I kdyby ne, Zoufalci stojí řemeslně na vysoké úrovni a minimálně jejich delší expozice představuje ojedinělou fúzi postupů hrané a dokumentární tvorby. Na příběhovost se tady nehraje, režisérka spíše spoléhá, že vás osloví postavy, nebo alespoň jedna z nich, a budete s nimi chtít trávit čas během řešení „nijakých“ problémů. Směsice trapnosti a vtipnosti titulních zoufalců byla nejspíše namíchána ve správném poměru, protože mě jejich sledování bavilo, třebaže mi žádný z nich nebyl vyloženě sympatický. Pochvalu zaslouží výběr herců, kteří působí velmi sehraně a svým slovním projevem nebývale autenticky (jen občas zatušíte, že tady někdo chtěl napsat „Hlášku“). Jsem moc zvědav, na jaký společenský problém Jitka Rudolfová zazoomuje příště. 75% ()
Hlášky z huby zoufalců tohoto filmu nejsou ani tak hlášky, jako smutný skutečnosti, se kterými jsem je tak bral. O to hůř se na to pak koukalo. ()
Takoví civilnější a méně vystajlovaní Samotáři, což však v žádném případě neznamená, že by mě to sralo o něco méně. Spíš naopak. I když natočené i zahrané je to na zdejší poměry nadstandardně, nějak se nemůžu s tímhle analyzováním asociálních buzniček a neperspektivních samiček mimo hlavní kolej sžít. Nevím, co je na takových lidech natolik zajímavého, abych 102 minut sledoval jejich neschopnost a směšnost bez jakékoli katarze. Ale jen opakuju, na současný český film slušné. ()
2007 - PUSINKY, r. Karin Babinská. 2008 - KULIČKY, r. Olga Dabrowská, 2009 - ZOUFALCI, r. Jitka Rudolfová. Zdá se, že vedle mladé generace filmových tvůrců, u nichž je styl nositelem významu a výpovědní hodnoty (Najbrt, Sláma, Ševčík), se v české polistopadové kinematografii objevuje linie mladých tvůrkyň, které dokončily či dokončují studium na FAMU a jde jim především o postihnutí mentality různých generací. Zatímco Babinská a Dabrowská ve svých debutech hledaly suverénní formální výraz, což na druhou stranu ale korespondovalo s tématy jejích snímků, Rudolfová se představila formálně svébytnou prvotinou, u níž je ale problém někde jinde. Stylistická preciznost, kdy vyniká především práce se zvukem, jeho zdroji a "asociativní" montáž, spolu s vyprávěním s nespolehlivými flashforwardy pro mnohé diváky zastře vykonstruovanost, diváckou podbízivost a lživost toho, o čem se vypráví. ZOUFALCI nemají trojrozměrné, živoucí a skutečně dýchající postavy, nýbrž několik sociologických typů a karikatur (existuje český film, který mj. tematizuje homosexualitu a přitom postava gaye NEodpovídá pouze heteronormativní představě?), na nichž se demonstruje jednoduchá teze vyjádřena již na plakátech věnovaných konkrétním figurkám. Na místo toho, aby se o mentalitě lidí v určitém věku něco sdělilo, zde máme sled divácky vděčných scének na určitá témata - tloustnutí, alkohol, přiznání homosexuality rodiči, výlety s bývalým přítelem ad. Film tak neříká něco o generaci třicátníků, ale spíš prozrazuje mnohé o divácích, kteří se s takovými chcípáčky cestujícími z města ztotožní. A postavit jeden polistopadový trend v české kinematografii, tj. cestu z města, na hlavu tím, že posílím jiný, tj. chcípáčkovství, mi přijde jako vytloukání klínu klínem. Přestože je Rudolfová žačkou Věry Chytilové a v ZOUFALCÍCH odkazuje na DĚDICTVÍ a HEZKÉ CHVILKY BEZ ZÁRUKY, má bohužel blíž k pozérskosti jednoho z představitelů některými novináři vykonstruované "nové nové vlny 90. let" - Davidu Ondříčkovi. 5/10 ()
Jitka Rudolfová je takový mladý Forman v sukni. I jí se podařilo zachytit život ve své celistvé trapnosti. A člověk by ani nevěřil, jak můžou být ty trapné postavičky k smíchu. V mém případě to byl dost tlumený smích, protože jsem se smál vlastně sobě samému. Kousavá výpověď jedné ztracené generace, co zabloudila stejně tak dobře v Praze, jak ve svých životech. Trapné. ()
Je absolutně jedno, že tento film postrádá ucelenější příběh.. Když je tak hrozně vyzrálý, formálně promyšlený a především, ač čistá fikce, tak úžasně autentický a přesvědččivý. Babčáková je největší český herecký objev za zatraceně dlouhou dobu... ()
Má zoufalá snaha po zhlédnutí nového a současně dobrého českého filmu se naplnila, a to kupodivu Zoufalcema. // Příběh postavy Simony Babčákové a jejího manžela se mi líbil nejvíce, skvělá rodinná atmosféra, ha! A příjemným překvapením byla postava Lucie Žáčkové (naprosto úžasné herečky od Bezručů) - sice neměla tolik prostoru k vyjádření, kolik by si zasloužila, ale i tak je okouzlující. ()
Když ve vás film vyvolá myšlenky na sebevraždu, tak je asi něco špatně. Neviděl jsem moc depresivnějších filmů. Tuto skutečnost však nelze považovat za velký plus, jelikož nešlo o depresivní atmosféru ve filmu, která vtahuje diváka do děje, ale přímo v mé hlavě, kde se díky utahanému tempu a ujetým monologům postav tvořily úvahy naprosto šíléného kalibru. Vše nakonec zachraňují sympatičtí herci a také jedna vychlazená Plzeň, kterou jsem si při sledování neodpustil a zabránil tak dalším chmurným myšlenkám. ()
Film formálně invenční, obsahově více než konvenční, o generaci nejen současných třicátníků absolutně nic nevypovídající. Matoucí flashforwardy velmi přehledné, vnitřní monology resp. volně plynoucí myšlenky postav à la zvuková asynchronnost velmi originální. Na debut vcelku vyspělé. ()
(Obsahuje možné spoilery). Další nejisté, i když velice dobře natočené rozkročení – mezi lehkovážnou stylizací a výpovědí, mezi humorem a upřímnou frustrací. Pohodlným zvolením kompromisu nemají Zoufalci ani na chvíli šanci naplno bodovat ani na jedné z obou front, natož aby měli tvůrci dostatek umu k jejich svázání a schopnost skutečně vyprávět. Naštěstí mají Zoufalci svižnou, nápaditou a profesionální formu v čele s chytře řešenými voiceovery, výborným střihem a náladově vytříbenou hudbou, což sledování vyzdvihuje na více než snesitelný, vlastně docela příjemný level. Ne vždy však jednotlivé aspekty formy dopadnou na správnou půdu (záměrná humorně-epizodická skladba je kamenem úrazu ve vážné rovině, přesněji v momentě finálního emocionálního zlomu postav, který nastává v přesně daném sledu, v jakém jsme si doposud zvykli postavy groteskně po přesně určenou stopáž vídat, čímž vyznívá značně schematicky a zkratkovitě), případně je tvůrci neumí správně použít. To je třeba příklad průběžných prostřihů zpět do fáze plánování, jejíž vyústění se nakonec prokáže býti nespolehlivým. Tento dějový oblouk mohl vlastními chybami zocelené postavy nemilosrdně vrhnout zpět na startovní čáru a divákovi tak naservírovat podvratnou deziluzi z nepříjemného zjištění, že dospíváme mnohem víc v našich představách než ve skutečnosti. Zdůrazňuji „mohl“, protože postavy jsou jen dobře obsazené karikatury určitých typů, stejně tak jejich problémy a za celou stopáž u nich k žádnému vývoji, natož prozření nedojde, čímž nemá nevyzrálost postav žádné dramaturgické opodstatnění a onen zvrat pro film, pro jeho postavy ani pro diváka zhola žádný význam. (23. Finále Plzeň - 22.4.10) ()
Ano, toto JE realita. 80% ()
Zoufalci.... No, jo Zoufalci, příběh 6ti lidských kousků odkusi z kdekusi, v tomto případě z Jablonce... Klišé? Póza? Nikoli, takový je de facto život a představy osob z "perifrerního města" (nic ve zlém a hanlivém, vím o tom své)... JItka Rudolfová uchopila téma v tom nejlepším absolventském slova smyslu a udělala své umělecké dílko ve svěžím hláškovém stylu.... bohužel nedoceněném.... 90% ()
Zajímavej film, velmi podobnej snímku Děti noci (2008). K tom se dostanu ještě pozdějc. K filmu mam dost poznámek... Prostě je to film o šesti lidech z Jablonce, kteří se z různejch důvodů přestěhovali do Prahy. Nutno poznamenat, že ne všichni maj stejně prostoru, jedna postava je tam zcela navíc například. Humorné chvíle jsou fajn a hlavně ve všech těch šílenejch scénách jsou to opravdové momenty oddechu. Bylo by fajn, kdyby takovej byl celej film. Prostě pořád si kladu otázku, proč na ten film koukat. Snad jen abychom se přesvědčili, že na tom nejsme tak špatně, protože anti-hrdinové filmu jsou na tom ještě hůř? Komu ho doporučit? Snad jen těm třicátníkům no... Ten námět sám o sobě je dost zajímavej, lidi, který věděli, že po maturitě půjdou na vysokou, ale pak se ztratili a nevěděj, co si počít se životem..no je to zajímavý a už jen proto, by si to zasloužilo lepší příběh. "Příběh" totiž končí pesimisticky a vyznívá dost do ztracena. Anti-hrdinové filmu navíc dokonale dostojej názvu filmu, protože se nepoučí ze svých chyb, opravdoví Zoufalci. No a k těm Dětem noci. Tohle skoro vyznívá jako pokračování. Děti noci nevěděli, co se sebou, ale závěr vyzníval spíše optimisticky: záchranu lze hledat ve vztahu, v přátelství. Zoufalci působí jako pokračování po deseti letech, kdy se anti-hrdinům rozpadají jejich dlouholeté vztahy a manželství a ukazuje se, že právě tyto nepovedené vztahy jsou příčinou nespokojenosti. Proto také jeden z nejsympatičtějších Zoufalců, homosexuál Tonda, nic takového neprožívá, protože žádnej vztah s nikým neudržuje. ()
Stále nevyrovnaní "samotáři" ve své další etapě života rozehrávající rošády pod žižkovskou věží. Nejsmutnější na tom je, že se čím dál tím častěji setkávám s podobným "pseudointelektuálním" smýšlením prezentovaným v Zoufalcích - volba dobrovolného útěku před vlastním životem, ať to stojí co to stojí, je zdá se novým středobodem smutných a osamocených lidí - ať žije vyhořelá generace singles. Proto jsou pro mě Zoufalci spíš osobní zpovědí (možná 13. komnatou) party kamarádů, do jejichž rolí si mohu dosadit spoustu mých blízkých. ()
Celkem zajímavý český film s pár dobrými nápady, výbornými scénami a solidními herci. Bohužel, místy to působí dost roztahaným dojmem a celý film mi přišel dosti nevyvážený. U některých postav bych navíc uvítal spíše méně známé herce, vzhledem ke stylu jakým je film natočen. Díky tomu, jsem se tak nedokázal dostatečně vcítit s postavami. Mezi současnými českými filmy se i tak ale jedná o velmi zajímavý počin. ()
Hezounká a místy skutečně vtipná reflexe dnešní generace těch, který si prostě potřebovali udělat tu Prahu. ()
Naprosto zbytečný film... ()
Něco tak zoufale nudného a o ničem už jsem dlouho neviděl. A ta otřesná kamera! ()
Zoufalci jsou chcípáci _______ V životě snad každého člověka se najde okamžik, kdy se zastaví a zamyslí se nad svým životem. Ubírá se jeho život tím správným směrem? Čeho dosáhl? Baví ho práce, kterou dělá a je za ni náležitě ohodnocen? Kolik šancí promrhal a kolik špatných kroků podnikl? Nerýsuje se mu těch vrásek v obličeji přeci jen už trochu moc? S přibývajícím věkem jsou takovéto existenciální otázky stále aktuálnější a odpovědi na ně bohužel o to více znepokojivé. Hlavními postavami snímku Zoufalci je šestice právě takto bilancujících třicátníků a právě oni jsou ti, kterým zamýšlení se nad takovýmito otázkami nevhání zrovna moc optimismu do žil. Právě naopak. ____ Zmíněná šestice hrdinů je diplomaticky utvořena třemi ženami a třemi muži, přičemž dvě z mužských postav jsou homosexuálně orientované, z nichž jedna neví, jak pravdu o své sexuální orientaci sdělit rodičům a zároveň dělá práci, která ji nenaplňuje, a ta druhá má problémy s navázáním plnohodnotného vztahu s osobou stejného pohlaví. Třetí mužská postava prožívá bouřlivý vztah s nevěrnou partnerkou a zároveň nedokáže úspěšně zakončit vysokoškolské studium. Jedna z ženských postav citově strádá ve vztahu s bezohledným manželem, druhá touží po dítěti, s čímž ale zase nesouhlasí její poněkud nevyspělý přítel a třetí ženská postava má problémy se sebeovládáním pramenícím z nadměrné konzumace alkoholu. Všechny tyto postavy mají několik věcí společných. Nejenže jsou z generace třicátníků a všichni bydlí v Praze, především ale ani jedna z nich není vzhledem ke skutečnostem uvedeným výše spokojená se svým dosavadním životem. A jelikož jsou všichni (anti)hrdinové bývalými spolužáky ze střední školy, na jedné ze třídních akcí se opět setkají, aby si v alkoholovém oparu připomněli jeden z dávných nápadů – společný život na venkově pod jednou střechou. Všem se tak díky tomuto nápadu naskytne možnost začít nový život a naděje v jeho zlepšení je dožene až k samotné realizaci společné idey, která zní přeci jen poněkud naivně až dětinsky. ____ Ze Zoufalců jsou patrné tendence režisérky a scenáristky Jitky Rudolfové vytvořit generační film zaměřující se na věkovou kategorii třicátníků, což se jí daří jen zčásti, neboť své postavy pojala poněkud povrchněji a v některých momentech sklouzla až k jednoduchému karikování, což je u filmu, který má za úkol poskytnout jistou generační výpověď jak jinak než prostřednictvím mentality plastických postav poněkud problém. Rudolfové se sice podařilo vystavět nemálo působivých momentů a pojala je tak vtipně, že spolehlivě rozesmály celý kinosál a zároveň pro svou povědomost a trefnost dokázaly následně vyvolat nepříjemné mrazení, nemohu se ale zbavit dojmu, že autorka scénáře nejdříve vymyslela tyto divácky vděčné momenty a až poté se pustila do tvorby postav, na něž by je mohla následně naroubovat. Ve výsledku se tak místo hlubšího vykreslování mentality postav dočkáme jen epizodických výjevů z jejich životů, které mají především pobavit, nutno ale podotknout, že se při tom bavení diváka autorce někdy podaří tzv. udeřit hřebík na hlavičku, díky čemuž přeci jen nelze filmu upřít jistou výpovědní hodnotu. Když divák sleduje film a přitom souhlasně přikyvuje hlavou nad děním na plátně, může filmový tvůrce pociťovat jistou satisfakci. ____ Samotným pojetím postav a tematizováním jejich životních proher a krutostí, se kterými se musejí potýkat, Jitka Rudolfová navazuje na zlatou éru tuzemské kinematografie – tzv. českou novou vlnu (60. léta 20. století). S ní je právě často spojován fenomén tzv. „chcípáctví“, který spočívá v zaměřování se na postavy outsiderů, které mají problémy se zařazením se do společnosti, tápající dospívající mládeže, která své místo v ní teprve hledá a zároveň jsou zde velmi patrné tendence o satirické vyobrazení tehdejší československé společnosti. Takové filmové postavy se pak nazývaly „chcípáky“ a přestože zlatá éra českého filmu předčasně skončila kvůli sovětské okupaci roku 1968, z čehož plynula jistá omezení ve svobodě projevu, po Sametové revoluci proběhnuvší 17. listopadu 1989, kdy došlo k pádu komunismu a následnému společenskému uvolnění, mohli někteří z českých tvůrců opět navázat na fenomén chcípáctví. Učinil tak například režisér Bohdan Sláma s filmy Divoké včely, Štěstí a Venkovský učitel, Saša Gedeon s Návratem idiota a nyní i Jitka Rudolfová právě se Zoufalci, když se rozhodla zaměřit na tápající skupinu lidí, která sice své místo ve společnosti už našla (či spíše se na něm prostě ocitla), rozhodně s ním ale není spokojena. ____ Z formálního hlediska režisérka Rudolfová zvolila kombinaci pseudodokumentární formy a klasického hraného filmy, přičemž se v některých scénách dočkáme intimních zpovědí postav a komentářů k dění na plátně, s čímž se přirozeně setkáváme právě v dokumentární tvorbě. Spolu s prakticky nulovým užitím statické kamery, kdy je téměř vše natáčeno tzv. „z ruky“ a obraz je rozklepaný, je tak posílen výsledný dojem realističnosti podpořený navíc výběrem méně známých herců, kteří na plátně působí přirozeně. ____ Zoufalci jsou absolventským počinem Jitky Rudolfové, která tím završila své studium na FAMU, obor hrané režie, a lze z nich „vyčíst“, že režisérka dobře zná filmovou řeč a z formálního hlediska je velmi zručná. Pokud jde ale o psaní, nelze považovat jí stvořený scénář k tomuto filmu za jednoznačný úspěch, na což doplácejí především jednodušeji pojaté postavy a absence pevné příběhové kostry. Ve výsledku jsou Zoufalci poměrně zábavným, chvílemi až úsměvným filmem, který má sice tendenci jízlivě komentovat určitá společenská témata, avšak díky většímu počtu postav mu chybí prostor pro jejich rozvinutí více do hloubky. 70% () (méně) (více)