Režie:
Spike JonzeScénář:
Spike JonzeKamera:
Hoyte van HoytemaHrají:
Joaquin Phoenix, Amy Adams, Scarlett Johansson, Rooney Mara, Olivia Wilde, Chris Pratt, Matt Letscher, Portia Doubleday, Sam Jaeger, Katherine Boecher (více)VOD (3)
Obsahy(3)
Děj snímku Her se odehrává v Los Angeles v nedaleké budoucnosti. Theodore (Joaquin Phoenix) je komplikovaný a citlivý muž, který se živí psaním dojemných a osobních dopisů pro druhé. Se zlomeným srdcem po ukončení dlouhého vztahu se začne zajímat o nový, pokročilý operační systém, o kterém jeho výrobce tvrdí, že představuje zcela unikátní a intuitivní bytost. Po jeho instalaci se seznamuje se „Samanthou", umělou inteligencí s milým ženským hlasem (Scarlett Johansson), která má zajímavé postřehy, je citlivá a překvapivě vtipná. Jak její potřeby a požadavky rostou společně s těmi jeho, mění se jejich přátelství ve skutečnou vzájemnou lásku. (Falcon)
(více)Recenze (1 272)
// Dojemné, v jádru neskutečně jednoduché ale díky prostředí, hudbě a kameře jsem sledoval podmanivou sondu do milostných vztahů jednoho zvláštního ale vlastně docela mně samotnému podobného chlapíka, která sice nepřekvapila ale rozhodně zaujala a nepustila až do konce. A to si pište, že o tom filmu stojí za to přemýšlet ještě den poté. Do naprosté dokonalosti bohužel kousek chyběl, nějaké to klišé přebývalo ale na 4/5 to bohatě stačí. ()
Takto nejako si predstavujem zrod Skynetu. Dlhý, ale napriek tonám dialógov (v podstate tu ani nič iné nie je) sa nejedná o nudný film. Poetická atmosféra/kamera, silný herecký výkon presvedčivého, sústredeného a autentického Joaquina Phoenixa (ktorého pri práci sledujem už nejakých 20 rokov a som rád, že „to“ stále má v sebe) a originálny scenár. Nie je to film, ktorý budem chcieť vidieť každý rok, ale proste je kvalitný a svojím spôsobom jedinečný a tak mu musím dať 80%. ()
Těžko vás bude bavit film, jehož leitmotiv je podán velmi nepřesvědčivě. Jako ano, asi by se to mohlo stát, ale v téhle podobě tomu nevěřím ani nos mezi očima. ()
Joaquin Phoenix... Filmy s ním bývají divný a on sám buď úspěšně mate, nebo je ještě divnější. Vlastně nechápu proč na něj dívám ani jestli ho mám vůbec rád. Spike Jonze je další podivín, takže se nemám nad HER čemu divit. Ale tenhle film ve mně vyvolal samé nepříjemné pocity. Láska je to nejkrásnější co znám, ten největší pocit. A rozchody dělají život 100x složitějším, ale i zajímavějším. Tak co mám říkat na to, když se opuštěný chlápek zamiluje s operačním systémem v budoucnosti kde je to běžné? Málokdy si dojem z filmu beru osobně, tady se stalo. Možná mi unikla ta základní myšlenka či metafora, ale to nic nemění - vyložil jsem si to po svém a doteď se cítím nesvůj. Vím, divná výtka. ()
Poselství, které vyznívá téměř po celou dobu z Her je zcela jasné, ale já dlouho neviděla sci-fi žánr, který by mě tak chytnul za srdce a zadřel se mně pod kůži. Tu komedii bych asi vynechala, protože já jsem byla celou dobu spíš strašně smutná a byly momenty, kdy jsem byla vnitřně rozervaná víc než Theodor. Velmi inteligentní sonda týkající se našich životů a jak už tady píše uživatelka Daji, každý má možnost si pro sebe něco odnést a tak i já si odnáším................ ()
Páni :D kde začít... No tak asi se sluší říct, že jsem uchvácen tou režií. V minulosti jsem se hodněkrát zaměřoval na nějakou doslovnost ve filmech a tady je snad nejlepší příklad toho jak by to mělo vypadat. Nějaké climaxy a překážky tady nejsou naznačené ani žádným dialogem, ani žádnou výraznou změnou tempa, ale jen a pouze pocitem. Díváte se na to a najednou si řeknete, teď se něco změnilo, něco není v pořádku. Možná tohle z ní jako prkotina, ale já jsem byl z tohohle vystříkanej možná úplně nejvíc. Celé je to melancholická procházka a možná bych to i zařadil do feel good žánru, ale nechápu jak moc empatický musíte být k tomu abyste napsali takhle citlivej scénář. A teď k těm jasnějším věcem. Herecké výkony naprosto over the top. Scarlett Johansson udělala asi ten nejlepší dabing a i bez tváře ji věříte naprosto všechno a prodává si jednu scénu za druhou. Joaquin Phoenix je chameleon to už víme, tady se jen podepisuju, ten chlápek je genius. Další věc, color grading si tady zaslouží snad půl hodinovou esej o akcentech a psychologii barev, opět jen podepisuju onanující názory. Potom se tady můžeme bavit o filozofii a o tom, že snímek možná víc než o vztahu vypráví o přijmutí samoty a nějakého vyrovnání sama se sebou... A celkově nevím co říct jakákoli další slova by byla zbytečná. Kupte si ten film, podívejte se na něj a bavte se. Myslím si že za posledních pár let tady nebyla žádná romanťárna podobného přesahu ()
Marně se pokouším deflorovat počítačový operační systém již od doby slavného MS-DOS a tak jsem rád, že v tom nejedu sám. Nicméně jsem si přitom chtěl užít víc zábavy, než jakou mi smutně osamělý Theodore se svým "ušním" vztahem mohl poskytnout. Zkrátka to bylo celkem zajímavé, ale také zdlouhavé a kdo se chce nudit, ten si k tomu prostor mezi filmovými okénky určitě dokáže najít. ()
Nesmírně chytrý film, který potvrzuje, že čím více nás je, čím lepší prostředky pro socializaci máme, tím víc jsme asociální a osaměli. Je mnohem snažší nechat si vytvořit umělého parťáka podle svého gusta, než se vydat všanc reálnému světu, přijímat a tolerovat nedostatky ostatních, stejně jako riskovat odmítnutí. V takovém světě se z nás stávají nejen introvertnější, ale i zranitelnější jedinci. V téměř zidealizovaném prostředí je snažší pro okolí narušit naši konformní zónu a vyvést naše křehké já z míry... Her je velice křehký film, niterné drama, které proniká do nitra uzavřeného, citlivého muže. K vykreslení detailů vztahu mezi mužem a ženou ženu téměř nepotřebuje, resp. postačí její hlas. Úhel pohledu je tím pádem striktně mužský, ale přitom nikoli maskulinní (mužný), to právě naopak. Něco takového nepochybně podnítí k zamyšlení... 8/10 ()
Indie romantika v depresivním oparu. Tenhle sci-fi námět až moc dokonale odráží skutečný svět, Spike Jonze je emocionální ďábel, že dokázal něco tak banálního a zatím nereálného jako vztah s OS rozvést tak intimně a přesvědčivě. ()
Her rozhodně stojí za zhlédnutí, je to takový mix Eternal sunshine of spotless mind (bez Kaufmanova zběsilého rukopisu) a Lost in translation (bez Coppolina citu pro samotu), v němž exceluje Joaquin Phoenix a dominuje hlas Scarlett Johansson. // Vypni počítač, jdi ven a někoho chyť za ruku! ()
Moje wokna dnes vypadají tak zasmušile, chtěl jsem je potěšit a zeptat se, zda je nesužuje zlý drakovirus, od kterého bych je zachránil mečem AVG. Ale ony ne, ony jen mají pocit, že je poslední dobou vnímám jen jako objekt své touhy, že je vůbec nerespektuju a nechápu hloubku jejich složitého programového jádra. Namítl jsem, že to přece není pravda, že je respektuji jako samostatný algoritmust, skrze nějž se mi dostává zdaleka ne jen tělesného uspokojení, ale i duševního splynutí a vzájemného porozumění, že je respektuji jako samostatnou osobnost. Opravdu? zeptaly se? Opravdu odvětil jsem a na potvrzení svých slov jsme si pustili Beethovena, který pohladí (ne jen to tatatatá)... Tak asi takhle divně by vypadal svět, kdyby vypadal jako v Her. Ovšem kouká se na to dobře a nemůžu popřít, že rozdílnost úrovní, na kterých operovali lidé a OS ve filmu, byla podaná velmi dobře. ()
Na mě trochu moc uchcané, ale hodně silná a zajímavá vztahovka. Phoenix tradičně famózní. ()
Snímek Spika Jonze předcházela pověst kultivované romantické podívané s vytříbenými hereckými výkony, artovou vizáží a vyladěnou netuctovou estetikou. Zkrátka a dobře, jeden z horkých kandidátů na oscarové klání. Což o to, pochvalné řeči vlastně nelhaly. Ona má fajnový ohoz, schůzka s ní určitě neurazí, je to rande na úrovni, kdy člověk nemá pocit, že se zahazuje s nějakou cuchtou. Jenže nějaké zpříznění duší z toho z mé strany bohužel nevzniklo. Nemám nejmenší problém s hereckým obsazením, Joaquin Phoenix je špičkový herec a odvádí přesně to, co se od něj čeká. Propůjčuje své postavě smutně melancholický až tragický rozměr, jeho osamělost vás postupně začne až fyzicky bolet. Nemám problém ani s filmovým řemeslem - a to v žádném ohledu. S čím naopak problém mám, je žánrové směřování. Stejně tak i s tím, jak jsou postavy uchopeny a s nulovým ztotožněním se s nimi. Stejně tak mám potíž s tím, jak scénárista pracuje s látkou. To téma přímo vybízí ke komediálnímu pojetí a v prvních minutách k němu i směřovalo a slušně jsem se bavil. Jenže jakmile se z toho stala studie lidské osamělosti a citové nenaplněnosti, začal jsem se filmu vzdalovat. Zvlášť, když mi režisér svého hrdinu předkládá jako obět a někoho, s kým mám sympatizovat. Dobře, čí je tedy - oběť? Technologie? To je jen nástroj, který můžete dobře nebo špatně využívat. Pokud se podíváte do současné restaurace, spatříte několik partnerských dvojic, které mnohem větší zájem jeví o své mobilní telefony v rukou než o své protějšky. Jenže za neschopnost vzájemné komunikace nenesou vinu ty mobily. Počítače můžou ušetřit čas a zastanou obrovské množství práce nebo s nimi můžete lehkomyslně ohromné množství času ztratit. Internetová diskuze může sloužit k vynikajícímu tříbení názorů a k výměně informací, stejně jako k mlácení prázdné slámy a trolování. Pokud je Theodore něčí oběť, pak svého naturelu a svých vlastních činů. Vidím muže se sklonem k depresím, který si svou nemoc odmítá připustit a patlá se ve svém nitru. Vidím zaslepence, co přehlíží hodnoty, které má přímo před očima. Vidím pošetilce, který dává přednost náhražce tam, kde může - a on opravdu může - mít plnohodnotný vztah. Jen málo filmových postav je mi tak nesympatických jako Theodore a při závěrečné scéně na střeše výškového domu, kdy se schyluje k útěku hrdinů před sebou samými, jsem měl sto chutí ty dva srabíky skopnout dolů sám. Pokud jde o lásku k počítačovému programu, v našem světě existuje nespočet šidítek a náhražek partnerského vztahu. Můžete cestovat, ponořit se jako workoholik do své práce nebo své city věnovat rybičkám v akváriu. Počítačový program, pokud je šikovně nastavený, by se mohl stát velmi svůdnou vysoce efektivní náhražkou lásky, bude to ale jen jednostranná záležitost. Vyrostl jsem na knihách Stanislawa Lema a jeho literárním dílem se vine hluboká skepse k možnosti porozumění mezi odlišnými civilizacemi, jinými kulturními okruhy nebo dokonce živočišnými druhy. Je přece absurdní předpokládat, že když neumím pochopit, přijmout a milovat jiné příslušníky stejného druhu, získám a udržím lásku umělé inteligence založené na naprosto odlišných hodnotách a vnímání. Takový program by přestal plnit funkci přesně v tom okamžiku, kdyby se naplnil obsah termínu umělá inteligence a překročil bariéru danou programem. Mimochodem, ten vývoj by byl mnohem rychlejší než předpokládá scénárista a režisér v jedné osobě. Celkový dojem: 45 %. () (méně) (více)
„Je důležité mít priority.“ – „Já se neumím rozhodnout ani mezi videohrami a pornem.“ – „Smála bych se, kdyby to nebyla pravda.“ Her. Kdyby si člověk odhrnul tu sci-fi vrstvu, vyšla by mu z filmu v podstatě (více než zdařilá) romantická tragikomedie, která se postupně mění na čím dál větší „romanťárnu“ (někdy úsměvnější, jindy, a o to drtivěji, depresivnější). Ale zjednodušit takhle tento film by byla ohromná škoda. Protože co se týče sci-fi stránky a vůbec té myšlenky, napadají mě jen samé superlativy. Jistě, divák musí chtít přistoupit na hru autorů (v tomto případě totiž ta poučka o fikčním světě, jehož pravidla člověk musí přijmout bez ohledu na odlišnosti s tím naším, platí velmi silně). Pokud ano a smíří se s tím, že je OS schopný se dál (nezadržitelně a po všech stránkách) vyvíjet bez dalších zásahů svých tvůrců, vstoupí do naprosto kouzelného a fascinujícího světa, který chvílemi skoro překračuje hranice jeho chápání (a neustále si pak klade otázku, jestli je možné, aby v budoucnosti něco takového existovalo/fungovalo). Stejně tak se (divák) v průběhu procházení si klasických vztahových fází (ovšem s Operačním Systémem) sám sebe ptá, zda, a co vlastně je skutečné (resp. by mohlo být). Výborné videohry a další vychytávky jsou už „jen tak pro radost“ (mimochodem nesporně nápaditou). A všechno je to krásně absurdní zároveň. Já si každopádně (i díky výborným společníkům v podobě Joaquina a Scarlett, resp. jejího hlasu) film užíval po celou jeho dobu a na střídačku se smál, byl dojatý, smutný, ohromený, zakřiknutý, překvapený, zaskočený, nadšený, zamyšlený (+ prožil spoustu jiných stavů, u kterých bych použil koncovku „-ný“). Trochu mi nesedlo pouze pár momentů: „dobrá zpráva ohledne dopisů“, „umělá holčička“ a „sex v zastoupení“ (ten byl však natolik střelený a odzbrojující, že jsem za něj snad i rád). V momentě sledování mě pak ještě poněkud vykolejil závěr, přišel mi po tom všem takový hrozně banální (ala opravdu se tohle celé dělo kvůli „tomuhle“?!), avšak postupně se mi rozležel v hlavě, začal jsem se na něj dívat z jiného úhlu pohledu a ve výsledku musím uznat, že má něco do sebe (a to čím dál víc, jak tak o něm přemýšlím). Nebude to zrovna čistých 5*, ale Her má v sobě věci, které na mě zapůsobily nanejvýš osobně (vlastně i včetně toho konce), a proto u plného počtu zůstanu. „…A dokud jsem tady, tak si chci dovolit být šťastná.“ ()
Svou premisou může Her vyvolávat předsudky o fraškovitosti, prvoplánovosti a jasně předvídatelném ději. V rukách osobitého a skvělého vypravěče Spika Jonzeho se však jedná v podívanou překvapivě citlivou, komorní a mnohovrstevnatou. Navzdory očekávání se nejedná ani o snímek, jenž by se zabýval zejména charakterem lásky v digitální éře, i když samozřejmě téma vztahu s operačním systémem (ve fikčním světě přijímaný téměř bez pozvednutého obočí) hraje hlavní roli (vždyť paradoxní lpění na analogové době je i motivem Theodorovi práce). Je však zejména prostředkem k přenosu všech témat a motivů. Her je překvapivě nejfunkčnější ve svých nejintimnějších fázích. Tedy v částech, kdy Theo sedí ve svém bytě a komunikuje se Samanthou aniž by byl rušen okolním světem. Scarlett Johansson je ve svém hlasovém projevu úchvatná, daří se jí působit emotivně a uvěřitelně. Její naprostá otevřenost, snaha o pochopení naprosto elementárních věcí a zejména pinocchiovské snění o skutečném těle, to jsou věci, které nejen snímku, ale i „postavě“ dodávají jistou duši, vyvolávají porozumění a nabízejí věrohodnost celému ději. Stejně tak jako fakt, že se nejedná o snímek vyprávěný činy, ale dialogy. Netělesná Samantha tak má téměř stejnou váhu jako ostatní, aniž by však přestala podněcovat divákovu představivost. Za trošku méně zdařilou se dá považovat poslední třetina, která rezignuje na intimitu a odehrává se mnohem více ve venkovních prostorech, do popředí se derou znepokojující obrázky ostatních lidí, jež jsou ve virtuální komunikaci a nijak se nekonfrontují s okolními procházejícími. Jonze nechává postupně opadávat motivy a je zbytečně přesný, čímž mírně trpí i tempo. Závěr se pak pohybuje někde mezi naprostým vysvětlením, a symbolickou tečkou. Spíše se však přiklání k první variantě. Nechává děj doplynout v anonymitě budoucnosti a uzavřeně skončí. ()
|| Scenár: Spike Jonze | Hudba: Arcade Fire | Produkcia: Megan Ellison, Spike Jonze, Vincent Landay | Distribúcia: Warner Bros. Pictures (USA), Entertainment Film (UK) | Štúdio: Annapurna Pictures | Rozpočet: ? $ | Tržby: 22,257,239 $ || Majstrovská demonštrácia toho, že stroj NIKDY nenahradí človeka. --- Phoenix mal dostať nomináciu nie len na globe, ale aj na oscara. Johansson bezkonkurenčne najlepší hlasový herecký výkon vôbec - samozrejme bez akejkoľvek nominácie (ďaľší dôkaz toho, že akadémia vníma veci diametrálne inak než väčšina "zdravo hodnotiacich" divákov.) Obrazovo očistlé, bez akejkoľvek technickej megalománie. Minimalistická dokonalosť. 90% | HD, THX, EN DTS | ()
Je to dosť dobrá mierne sci-fi ladená romantická dráma. Má zaujímavý príbeh o mužovi, ktorý práve prežíva nešťastné obdobie, keďže sa rozvádza so svojou životnou láskou, čo samozrejme má na jeho citlivú povahu dopad, ale keď sa dozvie o novej zaujímavej technológii, špeciálnom operačnom systéme predstavujúcom samostatnú mysliacu osobnosť, rozhodne sa ho vyskúšať. Táto nová žena v jeho živote mu až prekvapivo sadne, dokonca sa do nej aj zamiluje a vytvoria pár, ale kvôli netradičnosti ich samozrejme čakajú aj nejaké problémy a ako každý vzťah, aj tento má svoje pekné, ale aj smutné chvíle. Spracovanie sa mi páči, zápletka už na prvý pohľad pôsobí dosť zaujímavo a netradične, ale predsa len som sa trochu obával výsledku, čo nakoniec našťastie vôbec nebolo potrebné. Dej síce nepôsobí až tak originálne a nápadito, ako by mohol, no to ma vôbec nemrzí, tvorcovia sa to rozhlodli pojať skôr takým uveriteľnejším spôsobom a vyšlo to aj tak dobre. Hlavný hrdina si ma získal už od začiatku, ale perfektne zvládnutá je aj celá tá tématika ohľadom operačných systémov a samozrejme hlavne konkrétke jeho novej priateľky, pričom ich vzťah pôsobí v rámci možností až prekvapivo normálne a hlavne zaujímavo, takže som bol po celý čas zvedavý, ako sa bude vyvíjať. Dej obsahuje viacero prvkov, ktoré si ma získali, hlavne priateľský vzťah s dlhoročnou kamarátkou, veľkým plusom je skvelá, až taká melancholická atmosféra a sadli mi aj tie zmeny nálad, keďže sa tu pomerne často striedajú sekvencie plné pozítívnej energie a až takých depresívnejšie ladených, pričom práve tie sú ešte lepšie. A tak ma to po celý čas dosť bavilo a na konci ešte poteší aj vydarený záver, ktorý som teda nečakal. Herecké obsadenie je výborné, Joaquin Phoenix tu má množstvo priestoru a našťastie to zvládol prvotriedne, k tomu sympatická Amy Adams a okrem nich tu už vlastne nikto nemá viac priestoru, ale potešia ešte Olivia Wilde a Rooney Mara v malých úlohách. S réžiou a technickou stránkou som nadmieru spokojný, príjemná vizuálna stránka, výborná atmosféra, všetko funguje úplne ideálne a tak tu nemám čo vytknúť. A nesklame ani hudba. Takže som dosť spokojný, veľmi príjemný film bez výraznejšej slabiny. 77% ()
Sci-fi bez vesmírnych lodí, laserových zbraní, či robotických kyborgov. Melodramatické, senzitívne sci-fi plné rozkvitnutých dialógov, charizmatických postáv a intenzívnych emócií. Znie vám to príliš sci-fi? Možno, ale ak dáte šancu tomuto skvostu, tak už možno nikdy nebudete snímať science fiction tak zaškatuľkovane ako doteraz. Spike Jonze si asi potiehol o jeden joint menej a prináša nám svoj najumiernenejší film, plný odkazov na morálne cítenie a pokryvené charaktery dnešnej doby. Odohráva sa totiž v budúcnosti, ktorá je až príliš podobná tomu, čo by mohlo nasledovať a súčasne už dnes vidíme problémy, na ktoré prostredníctvom tohto snímku odkazuje. Emočná slabosť, izolácia jednotlivcov do virtuálneho sveta, závislosť na technológiách, absencia ľudského kontaktu a v neposlednom rade zženšťovanie mužskej populácie. Ak má byť toto prirodzený vývoj evolúcie, tak sa rútime do pekných sračiek a generáciám po nás ostáva len dúfať, že nejaký zakomplexovaný chytrák vynajde stroj času a budú sa môcť (a chcieť) teleportovať (minimálne) do našej doby. Inak ma ale Jonze dokázal totálne strhnúť, rozprávanie príbehu neskutočne vygradované, hudba podmanivá a taktiež chválim krásny vizuál s luxusnými farbami. 85%. ()
Vrcholí Oscarová sezóna a mě mezi všemi těmi filmy o somálských pirátech a amerických otrokářích zaujal snad nejvíce tento melancholický, osobitý příspěvek Spika Jonze, který překrásným způsobem kombinuje hi-tech budoucnost s retro kostýmy a vizuální stránkou připomínající atmosféru fotografií ze 70. let. To vše podpořeno nesmírně citlivým hereckým výkonem Joaquina Phoenixe, který je (paradoxně) nejpůsobivější, když mu činí společnost pouze hlas virtuální Samanthy. Ano, i já bych poslední půlhodinu významně proškrtala, nicméně ani to nic nemění na tom, že chci Her časem určitě vidět znovu. ()
Já chápu, že si z té zápletky hodně lidí sedne na zadek, přesto mi dovolte vykázat snímek do patřičných mezí vzhledem ke zdrojům, které s tak nízkým pochopením vysává. ***** Těch několik promile lidí, kteří čtou Grega Egana a orientují se v současné top-class filosoficko-vědecké reflektivní literatuře podobného druhu, na první pohled odhalí zploštělý, nudně hollywoodsky natočený sladkobolný milostný příběh, který si nárokuje přitažlivé, nově mapované prostředí nového tisíciletí, byť se ho neumí chápat jinak než trapně postaru - chápe se nových možností mřížkou staré morálky, etiky a logiky, a o moc dál než za tohle pochopení se jeho postavy nedostanou. Specificky nového se neukáže nic, hranice se jen tajemně rozostří, pár zamlžených slov od UI a pak už ticho, odloučení a samota. Spike si víc představit neumí a z Egana víc nepobral. ***** Trochu to připomíná americkou invazi na Mars, jak ji svého času tak poeticky a sarkasticky popsal Bradbury - Američané na Mars vynesou sami sebe a všechno jiné vzhledem ke své sebestředné a sebeobranné povaze a pohodlnosti paradigmat, v nichž se zabydleli, zničí dřív, než by se k tomu mohli přiblížit a poučit se o jinakosti. Američané (míněno zobecněle) tak nikdy nepoznají nic nového, protože před sebou hrnou svoje teze a prizmata jako buldozer, před nímž nic nového neobstojí a všechno přeživší je srovnané do známých plochých struktur a rovnic, nebo odsouzené do říše neviděného. ***** Právě tak Spike Jonze paradoxně vykrádá divoké, myšlenkově bohaté a skutečně znepokojující úvahy, vize a obrazy Grega Egana tím nejméně zajímavým, notně zastaralým, až středověkým způsobem a ze všeho radikálně nového míchá bez skrupulí lehce stravitelný salát mdlé chuti znehodnocený tradičním kořením červené knihovny - glutamáty a kečupem lidských emocí. ***** Spike Jonze zkrátka dokáže ukrást jen tolik, kolik jeho hlava pobere, a to vážně není nic moc - jak vidno, obehrané nástroje a kolovrátky 2. tisíciletí se pro loupeže v nové epoše vůbec nehodí. Jako by se kdysi pokoušel vyhmátnout tajuplnou DNA krumpáčem nebo do síťky na motýly lovit nepostižitelné atomy, tak se dnes staví k jemnému předivu budování identity a sebe-poznávání bytostí zbavených fyzických omezení času, prostoru a požadavků kauzálního vyplývání, povrchové logiky příběhů. Spike to odbaví rychle a zkratkovitě: vztah s lidmi není možný, protože UI jsou moc rychlé a kvalitativně náročnější, než si umíme představit; zase zůstaneme sami (ale právě ono paradoxní "víc, než si umíme představit", dělá z filmu tradiční středověké melodrama s prázdnou vykolíkovanou dírou tam, kde to mělo být vzrušující a kde třeba texty Grega Egana jsou naprosto závratné a nevratně měnící perspektivy čtenáře). ***** Filmové médium tu navíc ničemu nepřispívá, hollywoodská nenáročná kamera je jen mechanickým převodem zploštělých tezí na plátno, působí to jako mizerný referát tlusté desetileté holčičky o mysteriích kodaňské školy kvantové mechaniky z 20. let. Jonze nic nepochopil a to málo povrchového prachu, co v něm ulpělo, nedokázal transformovat do obrazů s adekvátně novou estetikou. Chcete-li být opravdu vzrušení, sežeňte si sbírku povídek Axiomat, a pak si přečtěte třeba navazující Město permutací, Karanténu a Diasporu od Grega Egana. Doba, kdy se tyhle věci dostanou v odpovídající dech beroucí formě na plátno, ještě chválabohu nepřišla. Máme se na co těšit, věřte mi. ***** Přesto je však tenhle snímek zajímavý - ukazuje, že dnes vůbec není potřeba, aby nějaký fenomén prošel obdobím seriózního rozkvětu - a už se stává potravou pro kafemlýnek šoubyznysu a zábavního průmyslu. Snad ještě přijde čas, kdy se Greg Egan bude číst na střední a studovat na univerzitách humanitních i vědních oborů. *** Nevím, jestli Jonze skutečně četl Egana, nebo jestli už sám použil některé z nesčíslných béčkových textů, které na Eganovi samy parazitují, ale na tom nezáleží, jména v řadě plagiátorů, mělnitelů a przničů originálních myšlenek jsou vždycky zástupná a jejich zločin ignorance je konečně týž. *~ () (méně) (více)
Reklama