Režie:
Hlynur PálmasonScénář:
Hlynur PálmasonKamera:
Maria von HausswolffHudba:
Alex Zhang HungtaiHrají:
Elliott Crosset Hove, Ingvar Sigurðsson, Victoria Carmen Sonne, Jacob Lohmann, Hilmar Guðjónsson, Waage Sandø, Ída Mekkín Hlynsdóttir, Ingvar ÞórðarsonObsahy(1)
Koncem 19. století přichází na Island dánský kněz, aby v odlehlé části ostrovního státu postavil kostel a fotografoval lidi. Čím více času stráví v zemi s drsným počasím a v uzavřené komunitě, tím více se jeho původní poslání stává morálně a nábožensky náročným. (Vertigo International)
Recenze (33)
Po Bílém bílém dni velice očekávaný film letošního karlovarského festivalu, avšak po dlouhém těšení se dostavilo spíš zklamání a otrávenost technicky nadprůměrným ale ve výsledku velice průměrným dílem, v němž hraje prim zejména drsná a roztodivná příroda Islandu. Film, který ale zároveň pracuje s jakoukoliv dramatizací, si nemůže dovolit pokusit se utáhnout celou svou délku jen na překrásných scenériích, jež filmařům nabízí jimi zvolená lokace. Jednání většiny postav je zcela nepochopitelné a divák si polovinu filmu klade otázku, kde se vzala ta všechna frustrace a vzájemná nenávist. Snímek v něčem velice připomíná Alonsovu Juaju, ale i Andersonovo Až na krev, jež se však mimo režisérský a kameramanský perfekcionismus opírá také o skvělý scénář, který nás o iracionálním dovádění protagonisty nenechá na chvíli pochybovat, jako je to v případě Zapomenuté země. Přes veškeré výtky a celkový mizivý efekt se na film krásně koukalo i v celé své délce. Což vlastně nedává smysl, ale je to tak. ()
Výstižně vykreslené putování islandskou divočinou bez goretexu. Meditativně, poomaaluu, ale atmosfericky vtahujícně a s nosnou dějovou premisou. Lehce připomínajíc Scorseseho Mlčení. Již samotný nápad vystavět příběh na reálných historických fotografiích, pořízených zmizelým knězem, je zajímavý. A Pálmason mu s pečlivou kompozicí ve “fotografickém” formátu 4:3 dodává pozoruhodnou náplň. Sice jenom filozoficky napovídající, ale přesto zajímavou a hodnotnou. ___ Edit: Tvůrce v diskuzích prozradil, že to nebyly reálné fotografie, ehm. Zrovna u tohoto filmu bych podobný tvůrčí přístup nečekal... [KVIFF] ()
Boreland. Pokud to nebudete uměnovědně analyzovat, film roku tady na rozdíl od některých jiných nenajedete. Nechutně uondaná pouť Islandem 19. století mě bezmála uspala, ač se pro mě jednalo hned o první projekci letošních Varů. Vývoj postav jen jemně neznačovaný, rozuzlení konflitktích linií pak na mě působilo až nepatřičně, necítil jsem, proč k tomu došlo (that escalated quickly). Záběry jsou samozřejmě nádherné, ale ruku na srdce, člověk by musel bejt naprostej dement, aby dokázal posrat záběry na islandskou přírodu. Objektivně to vyloženě nepodarek na dvě hvězdy není, ale už mi poslední dobou dochází trpělivost s nesoudně přepálenými stopážemi, a tady těch 138 minut opravdu nebylo využito účelně. Takže tu máš dvojku, Hlynure, a zpytuj svědomí. (56th KVIFF) ()
Co je islandské, to je pro mě. Zapomenutá země ale láká spíše krásnými záběry na islandskou krajinu, než emocemi, na které se zde tak trošku pozapomnělo. A tak tu přes dvě hodiny sledujete dění různých lidí, kteří se chovají hodně chladně, uzavřeně a sem tam otevřou svoje srdce. Nebo kudlu. ()
Výtvarně i režijně nádherný spirituální cestopis Islandem 19. století, ale dramaticky je to extrémně podchlazené, enigmatické a tím pádem hodně odtažité. ()
„Lucasi, je nezbytné, aby ses přizpůsobil tamním poměrům a místním lidem. Jinak je tvůj úkol odsouzený k zániku.“ Pomalé tempo a velkorysá stopáž nebude pro každého, ale docela dobře souzní nejen s rychlostí života na ostrově, ale i samotné mise hlavního hrdiny, která je také během na dlouhou trať. Pouť fyzicky i mentálně zcela vyčerpaného dánského pastora Lucase, který se dobrovolně rozhodne pro delší trasu po Islandu, se navíc zdá být čím dál šílenější. Islandská příroda je totiž krásná, ale umí být i nekompromisní. Jenže možná ještě těžší to bude mít Lucas s místními obyvateli…a s tím souvisí 2 nečekané zvraty, které postupně přijdou. Mohou se jevit jako zdánlivě bez příčiny, ale ta se skrývá hlouběji. Škoda, že samotné ukončení filmu mi přišlo docela chabé, a co do pointy až triviální. K tomu přičtu nepříliš sympatické postavy, „artovější“ ladění s několika podivnými momenty, a stejně jako v případě Pálmasonova předchozího snímku Bílý bílý den končím znovu na lepším průměru. „Je to tu ale strašně krásné.“ - „Je to tu strašné…a krásné.“ ()
(****, ovšem české titulky v DCP distributora Vertigo International za odpad) ()
Třetí celovečerní snímek islandského režiséra Hlynura Pálmasona v mnohém připomíná ranou tvorbu Wernera Herzoga. Dánský kněz Lucas se na sklonku 19. století vydává postavit kostel do odlehlé části Islandu a střetává se nejen s nezkrotnými přírodními podmínkami, ale také s rázovitým průvodcem Ragnarem a specifickou náturou tamních obyvatel. Zapomenutá země je natočená ve formátu 4:3, což odpovídá samotnému historickému pozadí – v úvodu se objevuje informace, že předlohou pro film bylo sedm nalezených dobových fotografií. Právě fotografická podstata obrazu je devízou filmu, který vyniká důmyslným vytvářením kontrastů. Lucas opouští pohodlí domova a ocitá se v nehostinné zemi, kde proti němu stojí drsný Ragnar, jenž naopak s okolím souzní. Pálmason ale podtrhuje tematické rozdíly i jednotlivými záběry, které rovněž vyznívají kontrastně – skupinka putujících lidí se ztrácí v popředí majestátních kopců; dlouhý záběr na znaveného ležícího protagonistu je následovaný erupcí sopky. Snímek nás zavádí do fascinující, současně krásné i strašidelné země, v níž vládne příroda a kde pro kněze není místo. Bohužel trvá dlouhých 140 minut, často se utápí v kompozicích, které mají jen symbolickou funkci, a v emocionální rovině je absolutně odtažitý. Vývoj vztahu mezi Lucasem a Ragnarem je nedostatečně vykreslený a za zmiňovaným Herzogem Zapomenutá země kulhá i jako podobenství o úpadku lidského jedince. Přesto jde o vizuálně a duchovně stimulující podívanou, která v tichém sále s obrovským plátnem patřičně vynikne. ()
Pěkná filmová pohlednice z Islandu.... přitom taková blbost, co? ()
Lyrické, až meditativni putování kněze (a místního Wim Hofa) islandskou krajinou. Stavba kostela, poznávání místních a jejich zvyklostí, připomínka nevlidne islandské přírody. První konverzačne dramatický moment po dvou hodinách. V kombinaci s délkou je to na festival vražedné. ()
Ono to putování islandskou krajinou zákonitě musí být poutavé a třeba přepálená délka zde ani tak pro mě nebyla problémem. Trable jsem měl až s charakteristikou postav, protože hlavní (anti)hrdina je nezajímavý bídný chcípák a po utlumených dvou hodinách putování divočinou jeho další konání a následná protireakce zbylých postav v poslední šestině filmu působily, jak kdyby spadly z čistého nebe, a neměl jsem pocit, že by k nim bylo jakkoliv, byť třeba skrytě, směřováno. Hezky natočená, obsahově rozporuplná podívaná. [KVIFF 2022] ()
Film podle nalezených dobových fotografií má samozřejmě klasický fotografický formát 4:3 (dokonce s mírně zaoblenými rohy). Bohužel je jeho obrazová složka výrazně zajímavější než cokoli z děje. Takže film celkem zklamal má očekávání. Přes účast dvou výborných herců v hlavních rolích ke mně nedoputovaly skoro žádné emoce. A v takovém případě je prostě 138 minut dlouhá doba. ()
Nádherná příroda jako kulisa ne úplně diváckého a svižného filmu. Ale kochal jsem se dostatečně, abych přežil ne úplně poutavý příběh dánského kněze. ()
Jak to řekl Al Pacino v samém závěru vynikajícího Ďáblova advokáta? "Pýcha, můj nejoblíbenější hřích." Pálmason zde opakuje všechny svoje trademarky známé z předchozích dvou filmů: scenáristický (do děje vložené vyprávění se symbolickým významem), motivický (rvačka mezi muži) i režijní (statické záběry krajiny, do kterých v určitém okamžiku zasadí montáž se všemi důležitými postavami hledícími do kamery... zde se dostane i na psíka). ()
Kdo by na to nešel, když to doporučuje Tomáš Halík, který se dokonce sám stavil a zaštítil film svou intelektuální autoritou... trochu žertuji, trochu to tak je. Poezie ve filmu, ale žádná islandská epická sága, ale ledová lyrická balada alespoň námětem a zprvu připomínající Scorseseho Mlčení, časově mladší a po seversku. Nádherné scenérie a obrazy, mnohdy statické, či velice zajímavě a klidně proplouvající prostorem, vše ukotvené v tradičním analogovém filmu a políčku o rozměru 1.33:1 ukolébává v příjemném tempu, přestože zobrazované věci se stávají náhle často kruté. Přestože neustále prší, půda je tvrdá, jarní plískanice střídá zima vyšších nadmořských výšek. Sám jsem ve chladném kinosále měl pocit, že tam opravdu jsem a kapky mi padají do očí, že mi nohy musí čvachtat blátem a že kino opouštím nejen větrem obšlehán. Ruchařina a atmosféra výborná. Navíc ten, kdo má přinést Boha do téměř bohapustých končin opakovaně selhává; selhává jako pastýř, selhává jako člověk. Stává se z něj nejponíženější tvor, který místo pokory a hledání vnitřní síly sklouzává k zvířecí obraně, pudům, nenalézá řešení své ubohosti v cizí komunitě, a přese všechno horko těžko vyvolává divákovo zželení. Božská tak zůstává pouze příroda a dvě sestry, ve své roztomilé nevinnosti. ()
Dvouapůlhodinový opus z konce 19. století a nádherná krajina Islandu v zajímavém kamerovém formátu. Film má dvě části, první putovní, on the road, kde můžeme obdivovat nádhernou krajinu a pomalu jsou nám nastiňovány povahy. A druhou část, už čistě dějovou. Dánský misionář Lucas je poslán vystavět kostel a fotit si přírodu a obyvatele Islandu. Cesta na koních nehostinnou krajinou mu dává zabrat. Nenajde si vztah k zemi a zejména k srdcím jejich obyvatel. Chová se povýšeně a hloupě. Film vznikl na základě několika reálně dochovaných fotografických snímků. ()
Pomalé prohlížení pohyblivých diapozitivů z Islandu. Magické. Meditativní. Kontemplativní. (HBO Max) ()
Keď vás baví bezbrehá nuda, zima, kresťanstvo, divné postavy a ešte divnejšia krajina, toto je film pre vás. Pre mňa nie, veru nie. ODPAD! ()
Vizuálně nádherně, téměř dokonale vykreslený ráz ostrova se všemi jeho krásami a strasti. Navíc je tohle putování jednoho misionáře zajímavé, poutavé a přesvědčivé. Jeden z top filmů Kviff 2022. ()
V jednom románu od H. K. Laxnesse říká muž prodejci biblí: „Jediná bible, na kterou na Islandu věříme, je veliká jak bedna od rozinek a stojí jednu krávu. Tahle knížka vytištěná na záchodovém papíru nemůže být bible.“ Z toho je patrné, že hlasatelé křesťanské víry to na Islandu nikdy neměli snadné. Podobně i v tomto filmu to „dánský ďábel“, který přijel evangelizovat Islanďany, nemá jednoduché, zvláště když neumí islandsky a např. ani neví, že zdvořilostní otázka, jak se někdo má, zní v islandštině „Jak jsi na tom s rybami?“ Pastor zkrátka není na ostrově dvakrát vítán. Zdá se, že vleklé spory ohledně rybářských háčků, které vedli Islanďané s dánským králem (korespondence probíhala v latině) v oné době ještě neupadly v zapomnění. – Film se vyznačuje volným tempem, působivou atmosférou, krásnými záběry přírody a docela zajímavým dějem. ()
Reklama