Režie:
Marco BellocchioKamera:
Vladan RadovičHudba:
Nicola PiovaniHrají:
Pierfrancesco Favino, Luigi Lo Cascio, Maria Fernanda Cândido, Alessio Praticò, Fausto Russo Alesi, Fabrizio Ferracane, Patrick Simons, Paolo La Bruna (více)Obsahy(1)
Osmdesátá léta v Itálii. Klany sicilské mafie mezi sebou nelítostně válčí o moc. Vláda si se situací neví rady, dokud se neobjeví první zrádce. Tommaso Buscetta udělá dosud nemyslitelné. Poruší přísahu, popíše praktiky největší mafiánské organizace Cosa Nostra a pomůže soudci Falconemu dostat stovky jejích příslušníků za mříže. Brzy se ale začne schylovat k tvrdé pomstě. Strhující a realitě velmi věrný příběh člověka, který navždy změnil svět mafie, představil legendární režisér Marco Bellocchio v hlavní soutěži festivalu v Cannes. (Aerofilms)
(více)Recenze (76)
..je až s podivem, jak je ta doba ještě stále živá, těch 25-30 let zpátky.. snad by, ani takoví lidé kvůli nudě, nechtěli žít v dnešní době a v dnešní Itálii, budiž jim však země lehká i se svými soudci.. posledních 25minut bych zkrátil, jinak se mě to líbilo a je to hlavně i poučné po obsahové stránce, pro milovníky italské postrenesance.. ()
Fajn rekonstrukce velké události italské historie. Jejich spleť mafií je vděčné divácké téma a pozorování různorodých hereckých kreací postav mafiánských bosů je pro milovníky dramat a thrillerů žůžo. Proto škoda, že tady jako kdyby chyběla první třetina 3-hodinového filmu, protože o postavách, které se propírají v druhém plánu, nic moc nevíme. Většina mafiánů, které hlavní postava napráská a pak na ně koukáme u soudu (či jinde), jsou spíše panáčkama na odstřel a jejich osobní vztah k Buscettovi, čím konkrétně si spolu prošli, je nám neznámý. Mimo tento handicap, který třeba některým divákům vadit nebude, je to filmařina řemeslně na úrovni a s výborným Pierfrancescem Favinem. Já ale dávám jasně přednost třeba sice fiktivní, ale cinematičtější, atmosferičtější a dramatičtější Subuřře. [Cannes] ()
Jo, jo, při vyhánění zmrda hajzlem u včel svědí prostředky. Čili když zkurvený vypatlaný bezskrupulózní krimoš, několikanásobný vrah a únosce napráší kozí nozdru, protože ta se ho snaží típnout pro přílišnou hrabivost, nejenže beztrestně vyvázne a justiční systém mu zařídí dolče vitu někde na Floridě, ale navíc jej pak ve filmu vykreslí jako takového kůl zádumčivého a miloučkého medvídka, který vlastně skoro nic neprovedl, jen porušil omrdtu a hrdinně a správňácky napráskal své spolupachatele. Tenhle Pinocchio už je dost senil, sem tam si při psaní scénáře i režii zjevně nepamatoval, o čem byla předchozí scéna, první čtvrtinu točil na mobil, než si jen kvůli uzlu na cévce vzpomněl, že by asi měl používat kameru, a dialogy u procesu připomínaly amatérský divadelní kroužek v Ústavu pro léčbu mentálních retardací, přičemž leklý soudce vypadal, že by nebyl schopen odsoudit ani volné pobíhání vzteklých psů po Palermu. Prostě film, který díky atraktivitě tématu místy i odsejpá, ovšem natočený zmateným starcem, jenž ráno tak tak trefí na hajzl už jen výhradně proto, že má nutkavou potřebu vyjádřit se k mafii, a který zanechá v divákovi takový divný pocit, jako by ho někdo skoro tři hodiny ponižoval, ztrapňoval a urážel jeho ješitnost a vkus. Něco, jako když vám vaše o 20 let mladší milenka jednoho dne náhle oznámí, že vás opouští, protože byste klidně mohl být její fotr. Teda kdybyste měl větší péro. ()
Bellocchio je v osmdesáti podobný ďábel jako sedmasedmdesátiletý Scorsese. První zrádce sice trvá dvě a půl hodiny a je z velké části založen na dialozích, ale jde o tak našlapaný, různorodý a svižně odvyprávěný životopis jednoho „pentita“, že pocitově působí jako lehká devadesátiminutovka. Žádný rozhovor nepůsobí strnule díky tomu, jak živě jsou napsané dialogy a jak Bellocchio zapojuje do hry mizanscénu (zvuky a dění v zadním plánu, různé odrazy, důvtipné vizuální nápady při volbě a snímání lokací). Obejde se přitom bez stylistických ornamentů, v nichž si libuje Sorrentino, jehož Božského film lehce připomíná. Režie je uměřená, vyprávění jde bez zdržujících oklik přímo k věci. První a nejdynamičtější půlhodinu, jejíž konsekvence řeší následné dvě hodiny, tvoří v podstatě jen dlouhý výčet obětí Cosa Nostry. Divák neznalý italské historie (příp. dějin italské mafie) nemá, čeho by se chytil. První zrádce ale není nádherně nekompromisní jen informační přehuštěností (aniž by byl nepřehledný, matoucí nebo těžkopádný), ale také nakládáním s postavami a dost přímočarým zobrazováním násilí a korupce na všech úrovních italské společnosti (což film v pozdější fázi proměňuje z drsného thrilleru v hodně jízlivou satiru). Skoro nikdo není bez viny a nedojde klidu, boj se zločinem je zničující pro jednotlivce i systém a dílčí vítězství nepřinášejí velkou úlevu. Jeden z nejlepších mafiánských filmů posledních let. 90% ()
Kvalitně odvedená práce. Nahoněná stopáž a rychlé představení asi miliardy postav s nezapamatovatelnými jmény na počátku trochu vyděsily, jakmile se ale pozornost zaměřila výhradně na Buscettu a soudní proces, bylo vyhráno. Vzhledem k délce a tématu překvapivě svižná věc. #KVIFF2019 ()
Mírné zklamání. Italská mafie a soudní proces patří k mým oblíbeným tématům, ale zde mě neoslovila ani jedna linka. Na můj vkus až moc dlouhé, přespříliš postav, ke kterým se nedá vytvořit žádný vztah, slovní přestřelky u soudu nemají náboj a nijak to vlastně negraduje spíš stagnuje. Na podívání to sice je, pár sekvencí nebylo špatných, ale vzhledem k tématu jsem očekával mnohem razantnější a silnější podívanou. 6/10. ()
První zrádce ukazuje přesvědčivě, proč určité látky mizí z filmové nabídky a přesouvají se pod křídla televizních společností. Marco Bellocchio se sice snaží, ale zachytit adekvátním způsobem soupeření mafiánských klanů a válku Cosa Nostry proti státnímu aparátu v časovém úseku dlouhém bezmála dvě dekády v jediném snímku není uspokojivým způsobem možné. Většina vysoce zajímavých postav se filmem jen mihne, důležité události se odbývají ve zkratce. Na hlavní postavu pohlíží scénárista se zjevnou empatií, jakkoliv jeho spolupráce s justicí byla účelová. Jeho protivníci jsou líčeni jako ukázková monstra (což nepochybně byla), Bucettovým pestrým rejstříkem a krví za nehty se ale snímek zabývá jen okrajově, vlastně až v samotném závěru. Jedno zhlédnutí je v pohodě, ale vracet se k filmu nemá smysl. Celkový dojem: 60 %. ()
Opět jsem si potvrdil, že životopisný film je asi nejnudnější žánr. Sledovat osudy Tommase Buscetty mě těžce nebavilo, ten film je úmorně dlouhý, nesmyslně zahlcený postavami, a povětšinou se tam nic neděje. Některé momenty jsou velmi silné, ale jako celek mi to přišlo strašně nepřehledné a nezáživné. Škoda, od filmu od Aerofilms jsem měl větší očekávání (Pierfrancesco Favino na mě navíc před lety udělal dojem ve filmu Suburra a možná pod vlivem toho jsem trochu mylně myslel, že První zrádce bude něco podobného). ()
Zpočátku zavládlo mírné zmatení nad tím, co je jaká postava zač a na jaké straně barikády stojí, což si ovšem divák po první půlhodině tak nějak dokáže utřídit, a užít si poté rekonstrukci historického soudního procesu se sicilskými mafiánskými bossi, jejichž zcela autentická horkokrevnost diváka solidně baví. Úžasně zde kontrastuje bezohlednost šéfů nařizujících krvavé vraždy v ulicích s jejich následným vyloženě dětinským a absurdním handrkováním u soudu. Je trochu škoda, že nebyla o něco víc využita linka spolupráce mezi Buscettou a Falconem (postava, která by si zasloužila ve filmu více prostoru, ale od toho tu máme jiná konkrétní díla), ovšem v rámci toho, aby byl mnohaletý proces zobrazen pokud možno věrně, v celé šíři a se souvislostmi, to zřejmě lépe udělat nešlo. S drobnými výhradami spokojenost. [KVIFF 2019] ()
Snáď jediné, čo by som tomuto filmu vyčítal, je fakt, že sa scenár nesnaží vykresliť Buscettu v negatívnom svetle a všetkému, čo by ho mohlo ukázať v očiach diváka ako sviňu, sa skrátka vyhýba. Nie žeby som to nutne k vychutnaniu Prvého zradcu potreboval, ale film tak mohol byť ešte lepší. Expozícia sa odohráva v Riu, neskôr sa presúvame na taliansku pôdu a na viaceré súdy, pričom tieto procesy sú nakrútené vskutku vzrušujúco a vidieť mafošov v klietkach, kedy vypovedá hlavný svedok, respektíve "prvý zradca" k nim chrbtom, je skrátka veľké potešenie. Nedá sa povedať, že tie dve a pol hodiny utečú ako voda, rozhodne sa ale film nevlečie a fanúšikovia žánru si ho patrične vychutnajú. Fanúšikovia politika Andreottiho nech radšej zostanú doma... ()
Tohle je vážně hodně zvláštně natočeno. Sice chápu, že vysvětlit celou Cosa Nostru je náročné a obzvlášť ve scénách u soudu, kde se vyjadřuje každý jednotlivě. Nicméně i tak je to delší než by bylo třeba. Je tam dle mého názoru také spousta zbytečných scén. Mě osobně zaujaly nejvíce ty scény ze soudní síně, ale celkově to je lepší průměr. ()
Čekal jsem víc. Spousta postav, o kterých prakticky nic nevím, takže mi jsou ukradené. Soudní spor, který vypadá spíš jako show, kterou nikdo ze zúčastněných nebere vážně. Spousta křiku. A nejspíš jsem se nakonec měl dojímat, že titulnímu mafiánovi bývalí kolegové vyvraždili rodinu. Dlouhá rekonstrukce skutečného případu je nakonec mnohem méně zajímavá než většina fikce na dané téma. ()
První zrádce se nepokouší udělat z Buscetty, který je celkem mediálně známý hrdinu. Pozoruje ošklivost kriminální kultury. Je to vlastně kriminální čin oproti zavedenému mafiánskému žánru. Mě vadilo, že to je neúměrně rozmáchlé stopáží. Film zkoumá pojem zrada v souladu s pohledem režiséra Bellocchia. Může člověk opravdu změnit směřování svého života, nebo je to jen přetvářka? Bohužel Buscettův příběh mi na to nedal odpověď. Nabízí se zamračená italská budoucnost. Ačkoliv by se mohlo zdát, že První zrádce je akční jízdou plnou krve, intrik a nekalých praktik, není tomu tak. Napovídá tomu i expozice filmu, která na diváka velmi rychle a velmi krátce vychrlí řadu obličejů a jmen. Pozorovatelův mozek je dokonale zavařen ve snaze všechny si pamatovat, jelikož se domnívá, že to bude důležité. Naštěstí není. Bellocchio velmi rychle zaměří veškerou pozornost na Buscettu (výborný Pierfrancesco Favino) a je to jedině dobře. První zrádce je konverzační soudní drama. Už z povahy samotného příběhu tomu nechybí dynamika. Z materiálů se dozvídáme o chladnokrevné brutalitě praktik Cosa nostra. Kvůli Buscettovi šlo nakonec do vězení 338 lidí, devatenáct dostalo doživotní tresty. V první části filmu je únavně obšírná rekonstrukce. Vraždy, křty, vraždy, svatby, vraždy, pohřby a zase vraždy se střídají v dlouhé smyčce, číselník odpočítává přibývající oběti, a když je Buscetta pobývající v Rio de Janeiru zatčen a drsně mučen místní policií, neví ještě, jak doma dopadli jeho synové. Je zde pokus o relativizaci zla, protože mafie živila chudé, kradla slepice, pašovala cigarety a zabíjela pouze muže, protože „tehdy byli starci, ženy a děti nedotknutelní“, zatímco nynější garda posedlá obchody s heroinem už odvěká pravidla nectí a vybíjí celé rodiny. Buscetta zkrátka tvrdí, že nikoli on, ale oni zradili – totiž stavovskou čest původní organizace. Film naštěstí nepoměřuje „lepší“ či „horší“ mafii, i když etickým tancům mezi vejci věnuje hodně prostoru. Zajímavější je však v zachycení reálií včetně pohodlného vězení, kde se přesto s nostalgií vzpomíná na 70. léta, kdy do cel proudily kaviár, šampaňské a prostitutky. Vůbec nejsilnější zážitek poskytne sám proces, justiční tyjátr na plnokrevně pavlačový jižanský způsob. Stovky souzených v klecích, pokřik jejich temperamentních žen na galerii, dav novinářů. Jeden z obžalovaných si zašije ústa, druhý se svléká, třetí žádá, aby směl i během přelíčení kouřit „ze zdravotních důvodů“, načež stoický soudce odvětí: „Doneste si lékařské potvrzení.“ Bizarní groteska, v níž hluk připomínající třídu plnou puberťáků vystřídá hrobové ticho, jakmile začne přímá konfrontace obviněných s jejich bývalým přítelem, nyní „práskačem“, zosobňuje vrchol snímku. Dokonce sem najde cestu i humor jazykové bariéry mezi Itálií a Sicílií, hlavně však bije do očí, že zúžení příběhu výhradně na soudní síň by snímku prospělo. S líčením dalších let totiž napětí znovu opadne, tady by stačilo věcné shrnutí v titulcích. Přesto platí, že Pierfrancesco Favino v titulní roli uhrane a že režisér Marco Bellocchio vyprávět umí, i když to bere hodně zeširoka a místy příliš rafinovaně. Zejména když se snaží dopovědět, kolik krve měl na rukou sám Buscetta a co se po procesu ve vnímání mafie změnilo. Jistěže v podstatě nic. () (méně) (více)
Slušný pokus o velký mafiánský film z perspektivy jednotlivce. Není to novodobá klasika a tempo také není z nejlepších, ale milovníky klasických mafiánských filmů potěší. ()
V boji proti sicilské mafii znamenalo Buscettovo svědectví jednoznačně rozhodující zlom, to ovšem z tohoto vraha, gangstera a co hůř, nebetyčného pokrytce (který sám pokrytectví ostatním vyčítá) určitě nedělá žádný vzor morálky ani oběť - a přesto ho tento působivý snímek chvílemi právě tak vykresluje. Člověk může s ústředním hrdinou občas soucítit (třeba v krajně ponuré scéně, kde se dozvídá podrobnosti o bestiálním zavraždění svých synů), ale veškeré sympatie se vytrácejí v jedné z mála sekvencí, kdy Bellocchio Buscettu ukáže takového, jaký patrně skutečně byl - když musí čelit přesvědčivým argumentům obhájce při procesu s Andreottim. A to podivně zkreslující a morálně ambivalentní vyznění snímku vyvážit nedokáže. ()
Marco Bellocchio, za naprosto nesvědomité, nezodpovědné a bohapusté použití vysokofrekvenční digitální kamery ve snímku o Cosa nostře, který se odehrává od 60. do 90. let, vás odsuzuji k devíti letům veřejně prospěšných prací, během kterých očekávám, že přetočíte noční a interiérové scény tak aby nevypadaly jak natočené na telefon. K volbě snížené sazby trestu jsem přistoupil nejen díky vašemu předchozímu čistému trestnímu rejstříku, ale i kvůli osobnímu obdivu toho, jak jste schopný skrze neokázalé dialogy a absenci patosu vytvořit portrét silného, svébytného člověka, aniž byste z něj vytvořil umělý idol. Výkon trestu počíná tímto dnem. Děkuji. ()
Pokud Vás nevyděsí počáteční nekontrolovatelný příval jmen a dat, tak chvíli poté budete za svou trpělivost náležitě odměněni, jelikož se před Vámi rozestře výtečně zrežírovaná freska o fungování a hierarchii italské mafie, která ale raději upřednostňuje název Cosa Nostra (Naše Věc). Režisér Marco Bellocchio se rozhodl do této společnosti a jejího fungování vnořit naplno a naservírovat nám na zlatém podnose životní příběh Tommasa Buscetty od jeho začátků až po slavný soudní proces v Palermu. Celý snímek má i navzdory svému vrstevnatému tématu a délce velmi svižné tempo, pročež Vám stopáž čítající 152 minut uteče velmi rychle. Právě tento atribut společně se skvělými hereckými výkony, dobovými záběry a již výše zmíněným životním příběhem činí ze snímku Il Traditore delikátní záležitost pro všechny náročnější diváky, které nikdy nepřestane precizní a zásadový život člena mafie, pardon, člena Cosa Nostry, fascinovat a zároveň děsit. Skvělá práce! ()
Takový životopis / krimi / trojnásobné soudní drama v jednom, které vás hodí do vody a jede. Ani se nerozkoukáte a mafiánské rodiny se začnou vraždit (fakt se asi ani nerozkoukáte - já jsem teda netušil, kdo koho vraždí... ale ani mi to nevadilo. Ty postavy jsou stejně mrtvý... ). Má to spád, protože tohle multi-téma, které je zhuštěné do 150 minut, by vydalo na seriál. Pokud před tímto filmem shlédnete nějaký utahaný "artový" film na festivalu, tak vám tohle přijde jako božská mana akce, takže nemůžu ručit za to, že bych se tak bavil, kdyby tohle nebyl 4. film, který jsem v ten den viděl. [Rakkautta & Anarkiaa 2020] ()
Že lze prostor kina pro sledování kinematografie něčím nahradit? Ani v nejmenším – jinak by byl divák před začátkem vlastního filmu ochuzen o upoutávku na jiný film: v tomto případě reklama na film „Tenkrát podruhé“ (v orig. „La belle époque“), v němž důchodci vytvoří zážitková agentura ve filmovém studiu svět sedmdesátých let, aby zde mohl prožít svoji první lásku… Také je prokázáno, že Alzheimerova choroba se u starších lidí nejlépe zastavuje jejich umístěním do dobových kulis, původního nábytku jejich mládí, exponováním s jejich vzpomínkami atd… Bellocchio sice ve svém věku jako autor logicky ztratil mnohé ze svého uměleckého ikonoklasmu a formálních invencí, ale nejen, že je stále nad úrovní běžné konvenční kinematografie, kam tento film spadá co do kategorie, ale zároveň funguje jako Bellochiova historická pocta italské filmové belle époque: směs poliziotteschi a italských angažovaných politicko-policejních thrillerů, v rámci nichž stvořil Bellochio jeden ze svých slavných filmů, „Aféra z titulní stránky“ z r. 1972. Italové dodnes dokazují, že americké filmy umějí v Evropě nejlépe oni. ()
Do Palerma jsem měl jet v dubnu, kvůli covid-19 nepojedu, tak alespoň retrospektivně ve filmu o Cosa Nostře. ()
Reklama