Režie:
Hirokazu Kore'edaScénář:
Júdži SakamotoKamera:
Rjúto KondóHudba:
Rjúiči SakamotoHrají:
Sakura Andó, Eita Nagajama, Sója Kurokawa, Hinata Hiiragi, Micuki Takahata, Akihiro Kakuta, Šidó Nakamura, Júko Tanaka, Sóičiró TanakaObsahy(1)
Chování mladého Minata (Sója Kurokawa) je stále znepokojivější. Jeho matka, která ho od smrti manžela vychovává sama, se rozhodne spojit s pedagogickým týmem ve škole, kde její syn studuje. Vše nasvědčuje tomu, že za chlapcovy problémy je zodpovědný Minatův učitel. Jak se však příběh odvíjí očima matky, učitele a dítěte, pravda se ukáže být mnohem složitější a rafinovanější, než kdokoli původně předpokládal... (mac000)
(více)Recenze (41)
Asi za to může rozdílnost obou kultur, ale připadá mi, že téma resp. dvě mohla být pojata lépe jak po scénáristické, tak režisérské stránce. Ač mám tento druh filmů rád, tady mě příběh nechal chladným a žádné emoce ze mě nevykřesal, i když potenciál tam určitě byl. Zůstal nevyužit. Škoda. ()
Jemné vyprávění, pokrývající hned dvě společenská témata - absurdní nastavení školního systému, ve kterém mají děti větší práva než učitelé, a queer problematiky ve formě počátků uvědomování si vlastní sexuality u vystrašeného dítěte. A to celé ve sledování několika klíčových okamžiků ve školním prostředí z více úhlů pohledu zúčastněných, kterým zasáhnou do osobního či pracovního života. Výborně napsaný dialogový film s tichými silnými momenty. [San Sebastian IFF] ()
"Happiness is something anyone can have." Nedal bych z hlavy jiný snímek, kde je nejdepresivnější i nejtemnější možné rozuzlení podáno jako nádherně lyrická div ne feel-good tečka. A tento kontrast "povznášející mrazivosti" se do mě zahryzl natolik, že to nemůžu dostat z hlavy. Přitom je to takový titěrný detail, až blbost, řeklo by se. Přebíjí to pro mě veškeré ostatní dojmy. Kladné (výtečně vystavěno, navzdory závažnosti a velikosti témat sympaticky přízemní a utlumené, fenomenální Sakura Andó) i záporné (především třetí část, která přešlapuje na místě, protože divák už v tu dobu ví "kudy, kdo, proč" a je mu i jasné k čemu to nevyhnutelně směřuje). Tradiční a přesto v mnohém jiný Koreeda. Možná z důvodu, že tentokrát není i autorem scénáře? Jakkoli bych to nezařadil mezi jeho nejlepší díla, tak to ve mě paradoxně zůstává nejvíce. Což cením. ()
Čisté Artové oceňované Drama,přesně v té dokonalé zhůvěřilé podobě, kterou z celého srdce nesnáším. Netvor si může podat ruky s Anatomii Pádu, oba jsou divácky nevděčné filmy, které mi nedaly do života nic, jen mi ukradly 2 hodiny drahocenného času. Jediný kdo je tady netvor je sám režisér, protože natočit film, kde se za 2 hodiny nestane lautr nic zajímavého je opravdu umění. Film je vyprávěn ze tří různých pohledů, ale když se vypráví tak civilní, všední a nezajímavý příběh, tak ani 20 různých pohledů by na dobrý film nestačilo. Čtu tady nadšené recenze o výborném scénaři, ale pro zvrat si musí divák dojít ideálně až na Tchaj Wan. Napětí nula, zvraty žádné, gradace nulová, násilí žádné, atmosféra neexistuje, vizuál je cheap, herci nezaujmou, film nemá žádné emoce, dialogy taky nic extra zajímavého a když už se zde probírá tématika školství, tak ani na šikanu zde nedojde a to je už úplný přestřel. "Scénaristická lahůdka" Lahodné asi jako 3 dny starý chleba. Pure Japanese Shait, na který korejští Dogani serou z vysoka. 2/10. ()
Nechme stranou sporťácké žvásty, že je Koreeda zpátky ve formě. Klíčové je, že jeho novinka "Netvor" se opírá o bravurní scénář Júdžiho Sakamota, který tvoří masivní páteř tohoto maximálně působivého díla. Vyprávění sice staví na již mnohokrát užitém konceptu různých pohledů na stejné události, ale svou precizní výstavbou nejen, že dokládá funkčnost tohoto narativního konceptu, ale především jej uplatňuje k naprosto pohlcujícímu a zdrcujícímu výsledku. Pečlivě v divácích buduje konkrétní očekávání a domněnky, které pozvolna a opakovaně rozkládá, čímž současně zrcadlí jedno ze svých ústředních témat. "Netvor" pojednává o monstrech každodennosti, kterými jsme my sami. Těmi nás nečiní vyloženě zloba, nýbrž uchylování se k ukvapeným závěrům, které si domýšlivě vyvodíme ze zlomků situací, aniž bychom se pídili po tom nahlédnout nejprve celek. V Koreedově uchopení tento základ nabývá odzbrojující podobu, protože se straní jakékoli okázalosti a naopak k celému vyprávění o křehkosti bolesti přistupuje s nenápadnou bezprostředností. ___ Pro mě osobně se "Netvor", viděný na festivalu v Cannes, stal zosobněním onoho Svatého Grálu filmových zážitků, které přesně člověk doufá, že na festivalech najde, byť už se to děje spíš jen vzácně. Koreeda mě svým pojednáním o šikaně a bolesti nejprve důsledně odzbrojil a pak ve finále naprosto rozsekal. A to do té míry, že ve mě vyvolal touhu vytratit se z toho zběsilého shonu festivalu a jen se osaměle toulat nočními uličkami a nechat v sobě doznívat ty emoce a myšlenky. ()
// Scenáristická a režijní lahůdka pohrávající si s několika různými perspektivami. Formálně výrazně lepší než můj oblíbený Úhel pohledu, pocitově trochu za ním. Kurosawa je safe. 8/10 ()
Netvor byl nakonec skvělý strukturálně, to musím uznat a jsem rozhodně moc ráda, že jsem to viděla, ale hrozně mě na Kore'edovi obecně nebaví, jak smířlivý je a falešně laskavý vůči světu, ve kterém žijeme. *** A dál už SPOILING: Nejdřív v první vyprávěcí perspektivě navodí vlastně o dost dramatičtější a především zlověstnější situace, aby až jim ve třetí perspektivě dodá poslední chybějící kontext a vyplní veškeré mezery (to mě nadchlo, jak se i pro ty temné kakofonické žestě, co se tam dvakrát objeví, potřetí našlo vysvětlení a úplně všechno do sebe zapadlo), mu z toho vyšlo, že jsou skoro všichni vlastně mnohem hodnější a uvědomělejší, než to vypadalo v prvním i druhém vyprávěcím kole. Zatímco po první metě soucítíme s marným bojem matky se systémem jako z Kafkova Procesu, a když hotel shoří podruhé, soucítíme s učitelem jako ve Vinterbergově Honu, aby se nakonec napotřetí ukázalo, že malý Jori je ve skutečnosti vyloženě zlatíčko k zulíbání, učitel Hori správňák, ředitelka skrytě moudrá babička á la femi-Yoda, hlavní hrdina něžně, byť komplikovaně zamilovaný nesmělý hoch s dobrým srdcem a maminka velkorysá a empatická vdova-superhrdinka, která záhadně s dobrou náladou a soustředěností zvládá jak šichty v práci, tak péči o synka i věčné pochůzky ve škole... Jediný padouch je tam Joriho otec, co chce ze syna vytřískat homosexualitu a chlastá. A ani ta "šikana" nebyla nakonec nic horšího, než co si žárliví kluci v páté třídě běžně provádějí. *** No tedy, v takovém světě by byla radost žít, akorát že si potísící říkám, co všechno Kore'eda ignoruje, když mu připadá nejdůležitější natáčet takováhle vlastně milounká mikrodramata. *** Co se mi hodně líbilo, bylo to neustálé přistihování lidské mysli, jak si ze střípků bez úplného kontextu vyvozuje mylné soudy (ale tuhle hru s perspektivami hráli mnozí a za mě nejlépe to fungovalo už v r. 1964 ve snímku Zneuctění), nebo to ponechávání diváka bez kontextu, které hraničí s frustrací - např. při tom horečnatém hledání dětí v zasypaném vagónu, kdy se bez adekvátního kontextu nelze naladit a sdílet hysterii postav - to až teprve zpětně. *** (S Lí v Přítomnosti, kde mě vlastně ten snobský luxus soustředěný nikoli na filmový prožitek, ale na pohodlný přísun barových a kavárenských služeb extrémně rušil, a příště už tam nepůjdu, bude-li možné konkrétní film vidět jinde.) *~ ()
Japonsko nie je Južná Kórea, a to neplatí len v prípade porno filmov, ale aj inej tvorby, ako sú napríklad drámy či thrillery. Stále neviem, aké posolstvo mal tento snímok zanechať, no zato môžem smelo skonštatovať, že toto je solídna strata času, ktorá v rámci žánru nedokáže nijak mimoriadne zasiahnuť, a to je pri takomto druhu námetu doslova trestuhodné. Nuž ale, keď nepadne ani facka, keď nikto ani len nezvýši tón, ťažko sa divák donúti k slzám. ()
Co když věci nejsou tak, jak se na první pohled můžou zdát? A jak se k pravdě dopracovat, když ti zainteresovaní mají důvod mlčet a fabulovat? Jeden příběh, tři úhly pohledu a jeden zdánlivě (ne)obyčejný život mladého chlapce, kdy je vždy divákovi představen další kus skládačky a je jen na něm, kdy dokáže odhalit, o co skutečně jde. Film to byl zajímavý, ale mám s ním problém v tom, že karty odkrývá velmi pomalu, kdy tempo je už ve třetí části opravdu únavné a div, že jsem neusnul a dokázal to nějak vybalancovat, protože závěrečná scéna je prostě skvělá. Ale toho balastu kolem toho všeho je příliš. Pokud chtěl režisér ukázat zranitelnost dětské duše a důležitost uchování nějakých dětských tajností, mohl tak učinit i při kratší stopáži. Takhle film hodnotím jen jako mírně nadprůměrný. [30. Art Film Fest Košice] ()
Se budu opakovat, ale nejlepší u toho filmu je si nic nezjistovat a nečist. Jak se mi to dnes vymstilo u Minulých životů, kde jsem nejen věděl, o čem film je, ale viděl i trailer. Zde jsem netušil vůbec nic a naprosto me to semlelo. To, kolik film ukáže nebo neukáže, jak moc je doslovný a kolik zůstane v náznacích, pro mě ideální. Husí kůže několikrát v průběhu, v závěru oněmělý. Jak píše JFL, po opuštění sálu jsem měl náladu se jen mlčky procházet ulicemi nočního města. ()
Drama made in Japan. Je zajímavý jak vše může vyznít jinak z různých úhlů pohledu... Kdo je tady netvor ? ... 4hvězdy ()
Citlivě natočená dramatická podívaná zkoumající sled událostí ze tří různých úhlů pohledů, z nichž nám každý odkrývá něco málo o tom, co se skutečně událo. Malá výtka míří k délce třetí části, která po odkrytí všech karet tak trochu přešlapuje na místě, to však odčiní velmi působivé a nekompromisní zakončení. [KVIFF 2023] ()
Film, který utkví podobně jako před 20 lety Koreedovo Daremo Shiranai. Až mě to svým scénářem i provedením téměř šokovalo, přestože Koreedovu práci dobře znám. Tentokrát ovšem Koreeda zastal „pouze“ úlohu režiséra, scénář má na svědomí Sakamoto Júdži. Ale spojení těchto dvou očividně nemohlo fungovat lépe, jelikož vzniklo dílo koreedovsky delikátní a zároveň velmi tajemné, poutavé, místy jaksi syrové, ukazující složitost lidských/společenských vazeb, tíhu očekávání a náročnost vzájemného porozumění a přijetí… a konečně předkládající otázku: „Kdo je tady ten netvor?“ Na jednu stranu jde o dětskou hru, na druhou stranu film celou dobu vede diváka v pátrání po viníkovi – kdo vlastně všechnu tu bolest způsobil? Scénář je nejen výborně napsaný, ale i bravurně vystavěný. Děj sledujeme ze tří různých pohledů, které postupně divákovi odhalují velmi komplexní skutečnost (stylem vyprávění z několika pohledů může film připomínat třeba Poslední souboj Ridleyho Scotta). Výborný scénář pak skvěle doplňuje Koreedova režisérská práce a silné herecké výkony – především Andó Sakura v roli matky a pak samozřejmě dva dětští protagonisté. Koreeda opět dokázal, že je mistrem práce s dětskými herci, tím spíš, že jde tentokrát o velmi choulostivou tématiku poznávání sebe sama a své sexuální orientace ve velmi útlém věku. Mimo toto ústřední téma film zahrnuje i množství dalších témat a motivů – vytváření si předsudků a domněnek, téma šikany, motiv pravdy a lži, nebo třeba dostání nějakému očekávání či zodpovědnosti… to vše v komplexním avšak uceleném příběhu, který má moc diváka zasáhnout na velmi hluboké úrovni. Závěr je lehce tajemným způsobem dvojznačný, což je nepochybně zcela záměrné. Nabízí tak jak radost z osvobození se od pout společnosti, tak i mrazivý závan smutku. Za mě jeden z nejlepších Koreedových počinů. (Viděno v rámci festivalu Jeden svět 2024.) ~(4,8★)~ ()
Niekedy si myslíme, že vieme a pritom je vskutočnosti všetko úplne inak. Tak závažné témy podať tak lyrickým spôsobom…tak to vedia iba v Japonsku. Výnimočné a precízne vystavané. ()
Ak niečo získava ceny na festivaloch, je jasné, že musí obsahovať isté prvky, ktoré sa dnes považujú za svetoborné. A tak bolo tomu aj tu, pretože ak by šlo len o film o sile priateľstva, prešiel by možno bez povšimnutia. Ale keďže ide o silu priateľstva prerastajúcu do homosexuality, tak to je na ovácie v stoji, pričom niektorým pedo orientovaným nestáli len nohy. Možno by sa dalo bojovať proti homofóbii v Japonsku aj inak, ako síce citlivým, ale stále zobrazením vzťahu 14 a 12 ročného. Remeselne ale dobre spracované a všetko ostáva len v náznakoch, takže dávka kinedrilu nebola potrebná. ()
Filmový festival v San Sebastianu, film číslo 2. Po slušném rozjezdu přišel úspěšný festivalový snímek z Japonska nabízející klasickou filmovou skládačku - divák se musí nesmírně soustředit, aby mu nic neuniklo. Tvůrci si dali opravdu záležet, takže je nutné sledovat prakticky každé slovo. A zvolená slova působí jednou velmi úsměvně, aby si divák později uvědomil, že tahle slova jsou z jiného úhlu pohledu ta nejpříhodnější. Snímek otevírá důležitá aktuální témata a podtrhuje, že bychom nad nimi nikdo neměl přivírat oči, nebo se pozeneme do katastrofy. Bolestivý, pravdivý a reálný příběh, jsem velmi spokojen, že jsem jej viděl. ()
Tri rôzne pohľady na situácie, ktoré sú všetko len nie jednoznačné. Kore´eda veľmi decentne a citlivo ukazuje náznaky lásky, zmätenosti, skazenosti a samoty. Niektoré spoločenské väzenia sú horšie ako iné a čím nám film rozplieta rôzne perspektívy a pomáha nám preniknúť do mentality hlavných aktérov, zároveň nás emočne pripravuje na nepríjemné pochopenie. A tiež na túžbu uniknúť. Na túžbu byť šťastný a hlavne sám sebou. Už prvé Sakamotové tóny sa ( ako je u neho zvykom) derú pod kožu. Ústredný motív je melancholický, bolestivý a beznádejný. Jeden z najlepších filmov minulého roka, ktorého citlivosť a režisérov rozprávačský talent umocňujú spoločenský a hlavne ľudský aspekt. Ľudskosť, opustenosť a túžba po šťastí je koniec koncov ústredným motívom takmer všetkých jeho filmov. Monštrum v tomto smere nie je výnimkou. Na konci síce zostáva otázka: Kto je skutočne monštrum? Ale nemyslím si, že film na to dáva jednoznačnú odpoveď. Osobne sa prikláňam ku koncu, ktorý je vo svojej krutosti krásny. A nie každý režisér by ho dokázal podať tak pekne, ako práve Kore´eda. Toto bol nádherný filmový zážitok. Sakamoto... budeš chýbať. ()
Netvor mate tělem, neboť začíná trochu jako japonská variace na Hon, aby se následně po stránce narativu ubíral do neočekávaných rovin a diváka neustále překvapoval. Scenáristický majstrštyk vyšperkovaný sugestivním herectvím svých mladých protagonistů. Krásně a netriviálně vedené vyprávění s volně interpretovatelným koncem. [85%] [MFFKV 2023] ()
Osvěžující vyprávění ze tří úhlů pohledu mi bohužel ke spokojenosti nestačilo. Uvítala bych lépe vykreslené motivace chování mladých hrdinů i závěr s jasnou interpretací. ()
A já si myslel, že mě Koreedova novinka prostě nemůže zklamat, že je to sázka na jistotu a že horší hodnocení jak slabé čtyři neudělím, ale stalo se. Já mám Koreedovy filmy hodně rád, nejeden z nich mě opravdu nadchl a sám ho mám jako jednoho z nejoblíbenějších režisérů, ale existenci Netvora si dokážu vysvětlit jen jako touhu získat dalšího Oscara. Už zpočátku mě zarazil pro něj netypický formát obrazu 2,35:1, urychlenost jeho poetiky a jednodušší práce s kamerou, ale doufal jsem, že to bude to jediné, co mě zde bude zarážet a že si na to brzy zvyknu. Jenže všechny rozehrané dějové linie se začaly propojovat dohromady až moc jednoduše, celá myšlenka ohledně špatnosti rychlého vyvozování pozadí hlubších konfliktů je sice skvělá, ale až moc očividná a když z toho pak vyleze ona slavná pointa, je to hlavně kýč a současné velké klišé, které vyvrcholí až směšně patetickým závěrem, který z toho dělá klasický festivalový vyděračský kalkul, který se jako kalkul na první pohled netváří, ale uvnitř jím je. Koreeda to sice ukočíroval, takže to nedopadlo až tak, ale stejně to z toho cítit je. Přitom od Koreedy bych čekal skutečně civilní podání a ne širší divácké obci vřelý kalkul... Ale tak co už, stalo se, úspěch to bude slavit nejspíš už jen proto, že to rozebírá queer téma ze strany dětí, ale upřímně, queer filmů je v současnosti tolik, že už se dávno jen opakují a najít nějaký, který by z jejich klasické škatulky vyčníval, nejde zrovna snadno. Zvlášť tady fakt nevěřím, že v tak mladém věku už mají v sobě tak skálopevně jasno... O to víc jsem ale teď z téhle strany zvědavý na Tsaiovy Dny, u kterých se sice obávám přehnané explicitnosti, ale zato bych se spolu s ní měl dočkat skutečné civilnosti a upřímnosti námětu. 3* ()
Reklama