Režie:
David OndříčekKamera:
Alexander ŠurkalaHudba:
Jan P. MuchowHrají:
Tatiana Dyková, Jan P. Muchow, Jan Čechtický, Kateřina Winterová, Petra Špalková, Zdeněk David, Zdeněk Suchý, Bořivoj Navrátil, Václav Mareš, Nikolaj Hejko (více)Obsahy(1)
Anna - šestnáctiletá dívka z malého města - utíká z domova a potkává mladého floutka Speedyho, který ji zavede mezi městskou partičku. Tady se Anna postupně seznámí s jeho bratrem Filipem, nemluvnou kamarádkou Irmou a záhadným mladíkem Kytkou. Anně se otevře nový svět, plný zábavy a večírků, který jí okouzlí svojí barevnou rozmanitostí. Postupně se sblíží s introvertním Filipem, který má také největší podíl na její proměně. Annina zdánlivá naivita a upřímnost jejích citů nakonec zamíchají kartami v celém příběhu. (Magic Box)
(více)Recenze (273)
Joo, jako ve svý době to byl fakt nářez, ale teď už to jde tak trošičku mimo mne.... ale hláška "Parkuju" je teda nesmrtelná. ()
Český Lev 1 nominace: Herečka HR - Tatiana Vilhelmová ()
První Ondříčkův "normální" film jsem viděl až jako poslední, a musím říct, že je to tak možná lepší:) Šeptej je na mě až moc zvláštní film. Dost nicneříkajích řečí, pojďme k naprosto očividným věcem...Tatiana Vilhelmová svůj nesporný talent ukazuje skoro ve všech svých rolích, a její Anna je jeden z těch případů, kdy se jí to opravdu podařilo. Obsazení mi usnadňuje přechod od herců k hudbě - Jan P. Muchow je až překvapivě dobrý herec a hudební stránka filmu je, jak se u Ondříčka stalo dobrým zvykem, perfektní. Takže "objektivně" vzato by si Šeptej zasloužilo o hvězdičku víc za lehce přístupnou avantgardní filmovou poezii, ale (možná že i právě proto - vnímaní poezie je věc subjektivní a ještě k tomu náladová;)) nakonec dávám ***. ()
Záměr je přítomen, řemeslo pokulhává. ()
Od Davida Ondříčka jsem viděl pouhopouze zřejmě jeho nejlepší, nejprosazovanější a nejznámější film Samotáři. K Šeptej se ale také váže dlouholetá tradice kvalitního a hlavně kontroverzního filmu tehdejší doby a něco na tom pravdy rozhodně bude. Je tu pro mě ale jedna jediná scéna, která se z mysli diváka nevymaže nikdy. Jan P. Muchow prostě vybral skladbu, která pohotově hraje do not jak příběhu, tak atmosféře takové tak dokonale, že se na ní nedá zapomenout. Kdykoliv jí uslyším, vzpomenu si na tento film. Jasný je, že mluvím o Wubble U a jejich skladbě, jediné skladbě, která je dokázala tak proslavit. Minimálně u nás se nadobro slavná stala a není chvíle, kdy bych v rádiu neslyšel o její zažádání. Každopádně filmu toto rozhodně pomohlo, protože jinak mě nijak zázračně neoslovil. Post kontroverznosti v něm rozhodně je, ale to v Samotářích taky. Každopádně já jsem vše přečkal v klidu a s radostí, že jsem takový film mohl vidět. ()
Strach a hrôza sledovať takéto niečo. Čistá nezmyselná pakárna. Nehybný dej. /0%/ ()
Cože? Nakonec se stačí podívat na jméno režiséra a je mi jasno. Ondříček z mého pohledu natočil příběhy ufonů, nikoli lidí. Ondříček z mého pohledu natočil psychologickou studii, ve které má nejhlubší psychologii pes. Prý generační výpoveď... Nevím, snad v počátku snad tenhle film měl něco říct, ale v té svojí "totální" otevřenosti je tak zoufale povrchní... Všechna ta zásadní témata jsou semleta s takovou okázalostí, až se jejich zásadnost vytrácí v křiklavě barevném vesmírku hlavních postav. Nemám rád Ondříčkův žoviální styl, jeho placaté postavy a jeho pohled na současnost. Je mi bytostně cizí. Nemám rád hudbu Colorfactory. Je tak vlezlá a prvoplánová. A navíc – nemám rád Muchowa... Takže proto hodnotím, jak hodnotím. ()
Timto filmem me David Ondricek spise odradil od jeho dalsich filmovych pocinu, ale Samotari ukazal, ze to byl jen jakysi start na necisto. Prestoi stoji za zminku alespon (jako vzdy) dokonaly vykon Tatiany Vilhelmove. ()
V době premiéry muselo tohle české zjevení pro část jedné generace působit jako facka a probuzení. O pěknou řádku let později už jsme toho ale ve filmech viděli o poznání více, proto nemá šanci šokovat či otevírat oči, jen díky soundtracku a atmosféře zaujmout. ()
Ach ti Ondříčkovi hrdinové. Snaží se být ztělesněním podstaty našeho pozemského trápení, ale v reálu se o nich nedá nic dozvědět, než to, že zřejmě mají strach říci cokoliv o nich a jejich vztahu k okolí cokoliv vypovídajícího. Není tedy divu, že mezi nimi často dochází k nedorozuměním. To v případě, že chci být hodný. V druhém případě jsou to pouze žvanící fleky, které v touze hovořit zajímavě deklamují různé fráze a naprosto není nutné se o oněch postavách cokoliv dozvědět. V Samotářích to (alespoň mě) nějak zásadně nevadí, protože přílišnou jednoduchost postav schovává pod pláštíkem vtipných hlášek a velkého množství protagonistů, v komornějším Šeptej mu úkryt skýtá pouze krátká stopáž a lyrické hudební vsuvky. Schválně, s kým jsem se tu potkal. Irma - Je nešťastná a opuštěná. Občas uvaří čaj. Speedy. Je vysmátý a nablblý. Kytka. Šlape, miluje, má strach ze ztráty lásky. Jeho Zákazník. Nabubřele žvanící nic. Anna. Vlastně ani nevím. Nevím, proč utekla z domova, nevím, proč jde s někým do postele, nevím, proč k někomu nastoupí do auta, proč u někoho spí... ()
Ondříčkovi patří dík už jen za to, že se s pomocí Šeptej rozhodl vyprávět o teď a nikoliv tehdy, jak je tu stále v oblibě. Zajímavá generační výpověď a navíc skutečně pravdivá, nicméně se Samotáři se Ondříček ještě o třídu předběhl. Zaujme především obsazení třech našich dnes nejzajimavějších hudebních osobností - Jan P. Muchow (Ectasy of St. Theresa, Colorfactory), Káťa Winterová (EOST) a Jan Čechtický (Dj Jan 2, Ohm Sqaure) - navíc oba Janové to zahráli moc dobře a to žádnou hereckou průpravu vlastně nemají. ()
Jop, takto nejak sa pařilo v 90´s, takže nostalgické spomienky, keďže dnes sú pařby už trochu o inom. 7/10 len za obľúbenú atmosféru, Muchowovu výbornú muziku a Taťánu, inak dosť o ničom. ()
Slibný celovečerní debut, snad tehdy i něco vypovídající o jisté skupince jeho protagonistů a spolutvůrců. Ovšem je směšné mluvit o nějakém >kultu< , pokud tedy člověk není zastydlým pražským pseudoinťákem, že... ;-) Přesto - tři a půl hvězdičky zaslouží - a za tu hudbu (byť tohle není vyloženě moje parketa, i cd jsem si koupil) zaokrouhlím nahoru... ()
Tak film je celkem průměrnej. Na to, že trvá pouhých 82 minut, tak je tam docela hodně hluchejch míst. Občas jsem se fakt nudil, někdy je to docela prdel a je tam pár dobrejch hlášek, ale některý dialogy jsou zase takový umělý. Filmu bych dal 3 hvězdičky, ale přidávám 1 hvězdičku za to, že díky tomuto filmu se písnička Wubble U - Petal stala v ČR nesmrtelnou. Jinak je to opravdu zvláštní, že tahle irská skupina je známá v podstatě jenom v ČR. Když se podíváte třeba na last.fm, kdo Wubble U poslouchá, tak naprostá většina posluchačů je z ČR. ()
Kouzelná esence 90. let zůstane zachována pro další generace. Šeptej může v budoucnu uspokojovat hlad po nespoutané dekádě, o které už krátce po jejím konci začaly kolovat barvité legendy. Nové možnosti, volnost, zmatenost, euforie i deprese. Ondříček se s tím nemazal, protože stačilo nastavit zrcadlo. ()
Málem jsem u toho chcípnul nudou. ()
„Ahoj, nechtěla by sis zahrát ve filmu?“ S odstupem času už můžu objektivně říct, že se zde Ondříček teprve rozehříval, zkoušel si zejména své typické dialogy a postavy (které později rozpracoval a v některých případech dovedl takřka k dokonalosti), přesto však stvořil film, který je oproti jeho pozdějším snímkům trošku jiný. Nesází zde totiž tolik na absurdní humor, jako spíš zcela nezaměnitelnou atmosféru (na ni je kladen větší důraz než u dalších režisérových počinů), kterou lze označit za magickou a prazvláštní (takový je ostatně i celý film). Především díky ní mě Šeptej naplno vtáhnul do sebe, a to i navzdory faktu, že se v něm prakticky nic neděje a o postavách (a jejich motivacích) se toho divák také moc nedozví (včetně toho, kde všichni s výjimkou Kytky brali peníze…o to však ve filmu nejde). Celkově to vidím na slabší 4*. „Smím prosit?“ – „To je na mě?“ – „No! Nechceš si jít zatancovat?“ – „Já nemůžu.“ – „Jak nemůžu? Proč nemůžeš?“ – „Parkuju.“ ()
Když vezmeme v potaz, že ústřední dějová linka je dilema, jestli má větší prsa Vilhelmová, nebo Myšička, není to zas až tak zlé.. Muchow je sice lepší skladatel než herec, Ondříček když najde pěkný záběr v parku s podzimním listím, vydržel by u něj klidně i hodiny a vysvětlení, kdo dotuje tento klub přátel demence, THC a depresí zůstalo na podlaze střižny, ale i tak pod povrchem Šeptej něco je. Svým způsobem je to generační výpověď, která svou vyprázdněnost vždycky může připsat prázdnotě zobrazovaného. Teď už sice žijeme na jiné planetě, ale vesmír je stejný.. ()
A půl. První polovina filmu je poněkud rozvláčná, rozjížďková, seznamujeme se s hlavními postavami. Ve chvíli, kdy jsem si myslela, že mně film ničím nepřekvapí a že bude tímto tempem pokračovat až do konce, se objasnily některé skutečnosti, charaktery postav dostaly mnohem větší prostor, dost a zajímavě se toho začalo dít mnohem více, než v první polovině filmu. K hereckému obsazení nemám výtek a zvolená hudba celý film příjemně podkresluje. ()
Každý nějak začínal. I autor kultovních Samotářů, vizuálně lákavé detektivky Ve stínu či televizní minisérie o veliké tragédii v dole Dukla. Syn světoznámého kameramana Miroslava debutoval příběhem naivní venkovské holky, která přichází do velkého města. A poznává vše, co se o Praze ve škole neučili. David Ondříček vsadil na spoustu začínajících herců i tvůrců, řeší podivná citová zmatení a předkládá zdánlivé banality ze života několika „přátel“ z jednoho sídlištního bejváku. Místy je to milé, jindy neobratné, mnohdy utahané, často docela o ničem. Ale své diváky si to našlo/najde. Kazeťák, kapučíno a magicky zvláštní atmosféra. Jeden z původně zamýšlených herců měl po přečtení scénáře Ondříčkovi v noci zavolat s tím, že „větší blbost v životě nečetl!“ ()
Reklama