Režie:
Otakar VávraKamera:
Josef IllíkHudba:
Jiří SrnkaHrají:
Elo Romančík, Vladimír Šmeral, Soňa Valentová, Josef Kemr, Lola Skrbková, Jiřina Štěpničková, Marie Nademlejnská, Miriam Kantorková, Lubor Tokoš (více)Obsahy(1)
Do města Šumperka je povolán Inkvizitor, aby vyšetřil přestupek jedné žebračky. Zkonstruuje proces, jehož metody zaručují doznání všech obžalovaných. Proti spořádaným a ušlechtilým občanům se náhle vynoří moc, která pod rouškou očišťování kraje od čarodějnic sleduje pouze vlastní obohacení, a která neváhá pro tento cíl obětovat desítky životů nevinných lidí a zničit své odpůrce. (Bontonfilm)
(více)Recenze (967)
V mládí poprvé viděný temný film o bezmezné moci inkvizice ve mě zanechal velmi silný dojem. S tím jak mi přibývala léta přibýval i údiv, že film s tak "paralelními" pravdami není v trezoru. Ještě že tak. Pan Šmeral ztvárnil svou odpornou roli tak dokonale, že jsem ho dost dlouho nemusel :) ()
S Rodáky asi nejlepší český film. Hustá atmosféra, skvělé herecké výkony, formálně překvapující a sugestivní hudbou podtržený - těžko lze najít depresivnější film, jenž se přitom nepřestane ani na moment soustředit na podstatu své výpovědi. ()
Velmi temné a depresivní dílo a rozhodně nejlepší film Otakara Vávry. Kemr se Šmeralem jsou nádherně hnusní a zejména Šmeral tu herecky exceluje a předvádí svůj životní výkon. Dílo tak nadčasové a plné metafor (nepřímo připomínající i politické monstrprocesy v 50.letech), že je div, že se nestalo trezorovým filmem.___Vzkaz pro igi B.: Ale když já to viděl za bolševika v kině a nebyl to filmový klub :o) ()
Jedno z nejodpornějších tmářství v celých dějinách lidstva (zdravíme ty, kdož si žádají smlouvy s Vatikánem a podobná zvěrstva) převedené na plátno v celé své ničím nezastřené "kráse". ()
Kvalitní film možná, ale tak nepříjemný, že rád jej nikdy mít nebudu (což vlastně jen potvrzuje jeho výjimečnou kvalitu). 60% Zajímavé komentáře: hirnlego, Lynn, choze, igi B. , sud, Tartarus ()
Neopoírám důležitost sdělení, ani syrovost vyprávění, jen mi to všechno postupem času přišlo velice monotónní a předvídatelné. A zjednodušené, s nenápaditou hudbou a kvapným koncem. Překvapen jsem nebyl, zhnusen snad, maličko. 70%. ()
Nezapomenutelný zážitek z pravděpodobně nejlepšího českého filmu všech dob bude míít asi každý divák. Někdo bude uchvácen totálně hustou a takřka nevydýchatelnou atmosférou, jiný bude zděšen neskutečnou autentičností a drsností příběhu. Mě na něm uchvátilo naprosto všechno. ()
Je to všechno hnus fialovej velebnosti. Jenže samotná Církev si tohle pod čepec nedá, tohle prostě dělala, a rozhodně málokdo jí to nedokáže nepřipomenout. Kladivo na čarodějnice je prý natočen tak dobře, že dokáže přestihnout i samotné knižní vydání, a abych pravdu řekl, tak filmem jsem byl unešen. Bylo to svinstvo, nekoukalo se na to hezky, ale byla to krutá pravda, za kterou se církev schovává, ale marně. Všechno je to přehnané. Svinstvo, kterému se nedá zabránit, aneb za vším hledej Ďábla, který se nakonec skrývá tak zdárně, no asi jako kdybych tvrdil, že pod svícnem je největší tma. Kladivo na čarodějnice není hezký film. Je natočen rozhodně mistrně, ale také se na něj hodně těžce kouká. Není na něm nic, co by zdejší atmosféru dokázalo usměrnit, to všechno se tam děje tak syrově až je to opravdu hnus. Od začátku to není hezké, a minutu co minutu se dějí stále horší a horší věci, a nedá se tomu zastavit. Špatné na tom všem samozřejmě je, že tohle inkvizice všecko působila, a zdálo se mi, že tím vším chtěli dát najevo, jaký svinstvo se tam dělo a že nezůstal nikdo potrestán. Proč by taky, když je to vše v rukou církve, ale co si o tom normální člověk má nakonec pomyslet, a jestli normální neví, tak co na to má říct ortodoxní křesťan... ()
Veľmi silná téma, k tomu aj samotné prevedenie je až dych vyrážajúce, plus keď si uvedomíme v akom roku snímok vznikol, poetika pridáva len na zdrvujúcejšej hĺbke a opäť potvrdenie že kedysi sme vedeli točiť veľké filmové diela. /100%/ ()
Těšil jsem se na slavný film, který je možná nadhodnocen (co se týče filmové kvality), ale rozhodně musel vzniknout jako výpověď o zrůdnostech, v které možná někteří lidé nevěří nebo o nich dokonce nevědí. Avšak znalého věcí(jak to chodilo, praktiky...apod) film ho nedokáže překvapit. Mě osobně tím dost zklamal, protože i přes působivé postavy, atmosféru a "nepříjemné" praktiky tu nebylo nic, co by mě jakkoliv překvapilo nebo zarazilo. Asi jsem nikdy neměl dobré smýšlení o režimu a/nebo církvi a to ani z historického hlediska, takže mě film lehce "minul" ve svém poselství, které jsem měl "přečtené předem". ()
Nejlepší film Otakara Vávry. Šílená atmosféra, hororovější scény, než zde scény mučení, jsem snad nikde jinde neviděl. Realističnost je tady někdy až k nepřežití. Pro komunisty dobrý důvod film rychle po premiéře v roce 1970 stáhnout - tehdejší procesy měly dost velkou podobnost s tím, co prováděli komunističtí Bobligové v padesátých letech. ()
Jedno z vrcholných filmových děl československé kinematografie z dílny nestora a kontroverzní osobnosti české režijní školy Otakara Vávry, režiséra procházejícího napříč panujícími režimy a mnohdy točícího své filmy na objednávku právě panující ideologie. Filmová adaptace historického románu Václava Kaplického (odkazující svým názvem ale přímo ke středověkému manuálu - rukověti - knize Kladivo na čarodějnice - Malleus maleficarum) pohříchu k ideologicky motivovaným filmům nepatří (i když bychom tu mohli lehce identifikovat celkem jasný politický podtext co nejvíce očernit církev) - anebo možná naopak, je to onen příslovečný politický opus magnum... Svobodná atmosféra konce 60. let, zrušení cenzury a závan naprosté tvůrčí svobody dovolily Vávrovi natočit filmovou alegorii, v níž na příběhu nábožensky motivovaných procesů z úsvitu novověku (středověk už byl dobrá dvě staletí pasé) coby typizovaných inkvizičních procesů dopodrobna vykreslil model a schematismus fungování mašinérie politických procesů, které se u nás odehrávaly v 50. letech minulého století (a které kulminovaly v evropském měřítku v sovětském Rusku v letech třicátých). Sám Vávra k tomu řekl: ,,Po procesu se Slánským jsem chtěl natočit film, kde by bylo vidět, jak je možné člověka zmanipulovat, až prosí o svou smrt." Film autentický až na samou mez snesitelnosti (nejde tu přitom o nějakou historickou přesnost, jde o autenticitu podobenství...), expresivní ve svém výrazivu (úžasně působivé prostřihy na detail hovořících úst Václava Lohniského coby fanatického mnicha - glosátora...), šťastně použitý černobílý filmový materiál ještě více zdůrazňující vyznění a podtrhující archaický (a nadčasový) rozměr filmu, skvělé herecké výkony, popisnost a až naturalistický rozměr scén zobrazujících aplikování práva útrpného, neotřelé a osobité formální prvky (detaily na obličeje, významově opisující psychické pochody hrdinů...), nádherná kamera Josefa Illíka, autentické lokace zámku ve Velkých Losinách, kde se natáčelo a kde se skutečně inscenované procesy odehrály... To všechno v sobě spojuje Vávrův strhující film, který se díky výše zmíněnému nedlouho po svém natočení stal ne přímo trezorovým (jako třeba obdobně znepokojující Kachyňovo Ucho), ale pro režim velmi nebezpečným filmem - filmem analyzujícím zhoubnost totalitní moci. Usvědčující Signum diabolicum lze totiž nalézt na komkoliv...stačí jen ukázat... Podobné filmy: Goyovy přízraky, Jméno růže ()
Já osobně nedokážu mlčet tam, kde je jakkoliv útočeno na církev, a to třeba i po právu. Tady ale nechápu, v čem by film měl být proticírkevní nebo dokonce protináboženský! Hlavní hrdina kněz, který se setká se státní zvůlí (a že se tady jednalo o státní instituci, ví každý, kdo měl z dějepisu na základce alespoň čtyřku), postava, která projde přerodem k "dobrému" další kněz, všichni věřící - až na hlavního záporáka, který jediný se považuje za něco víc, něco nahoře. Paralela s komunistickými procesy je neskutečně hrozivá - "ano, přiznávám se, poníženě děkuju, počkejte, ať to řeknu všechno správně". Podívejte se na Costa-Gavrasovo Doznání, a budete mít jasno. Takové nebezpečí nám hrozí, když se k moci dostane nedostudovaný právník toužící po penězích - no, v případech komunistických mocipánů šlo leckdy i o nedoučené krejčí, ale lidstvo holt postupem času neskutečně blbne. Kupa odkazů by se dala najít i na obecně existencionalistické pojetí osudu člověka ve společnosti nebo i v životě - např. kafkovská spravedlnost a právo. Gemini:Ty se nejdřív nauč česky, než začneš pindat! (Ledaže bys zdravil jenom ty ženy.) ()
No ono je to tak trochu mistrovské dílo. Maximálně působivé a velice sugestivně natočené. Velká režisérská vychytávka je občasný monolog jakéhosi šíleného maníka co popisuje chování čarodějnic hláškama typu "líbají ďáblovi levou nohu a řiť." Herecké výkony good (představitel kata mi hrozně připomínal Charlese Bronsona) a scénář bezvadný. Zvlášť ten vysoce pesimistický konec no prostě lahůdka. Sledování scén s procesy mě docela ničilo a naprosto si nedovedu představit jak strašné to muselo doopravdy být. Hlášky jako "nyní přistoupíme k tortuře," nebo "hledejte signum diabolicum" mi zůstanou v paměti asi hodně dlouho. Naprosto výtečný a nadčasový film. ()
Po 10 minutách jsem to musel vypnout ...... Co to bylo ? ...... Zlatý, můj nejoblíbenější český film, Spalovač mrtvol ! Dal bych alespoň ty tři hvězdy, ale proto, jak je to šílené nadhodnocené, nemůžu jinak ! Omlouvám se - takhle na mě zapůsobilo a už to nechci nikdy v životě vidět ! ()
Dokonalá mrazivost vytvořená přesvědčováním a zastrašováním a herecké výkony, na které nezapomenete. Nesmrtelná a nadčasová záležitost. ()
"Raději nepouštějtě inkvizitora do našich domů." - "Do domů ne. Ale sem... sem se už dostal." Strašný, príšerný, desivý a obludný film o tom, že najhorších vecí sú schopní primitívi s mocou presvedčení o tom, že si ich ako svoj nástroj vybral Boh. Pôsobivá, mimoriadne nepríjemná a znepokojivá atmosféra. Extratemné časy, v ktorých bolo až šialene jednoduché skončiť na hranici. Sú doby, v ktorých by som fakt nechcel žiť. Čertovo kolo sa roztočilo. Ale nepoháňali ho čerti. O Petrových kameňoch sa mi bude snívať. Vadila mi snáď len hudba; na taký vážny film ju ladili do komediálna, aspoň mne to tak pripadalo. ()
Naprostej masakr, takovou jizdu sem necekal. Spolu se Spalovacem mrtvol nejlepsi z cernobilych ceskych filmu a soucasne jeden z nejlepsich ceskych filmu. I kdyz ve filmu jde jen o muceni "carodejnic" a zadnej poradnej pribeh to nema (jde precejen o zfilmovani zaznamu od soudu), je to proste nadhera. Film ma naprosto vynikajici atmosferu a vetsina filmu je hezky drsna, i kdyz mi to misty prislo spis jak hodne cerna komedie ("priznej se!","nenene","mucte ji", "ok, ok, priznavam vsechno"). Kdyz ale vezmu v uvahu, ze to je docela dost autenticky tak to je teda hustota. Herecky vykony byly taky paradni, hlavne inkvizitor byl spravnej parchant. A takova tresnicka na dortu je zaverecna veta, ze se inkvizitor dozil v blahobytu vysokeho veku. Proste genialni film. ()
Ani nemůžu říct, že jsem ten film viděl celý, protože při některých scénách mučení jsem odvracel zrak. A to se mi u českých filmů - většinou malebných a laskavých - nestává běžně. Mimořádný a trvalý zážitek. 100% ()
Detaily jako komunikační prostředek mezi filmem a divákem (neoformalistická analýza) - 1. Úvod - Film Kladivo na čarodějnice nese stejné jméno jako kniha Václava Kaplického z roku 1963, podle které je film Otakara Vávry natočen. Vypráví o událostech, které se skutečně odehrály ve Velkých Losinách na Šumpersku v letech 1678 - 1692. Boblig z Edelstadtu je reálnou postavou a ve jménu Boha při touze po moci a majetku nechal upálit přes sto nevinných osob. Vrcholem jeho zabíjení byla poprava děkana Kryštofa Aloise Lautnera, který se po celou dobu snažil bojovat za práva nevinných obviněných, ale také nejdéle ze všech obviněných odmítal přes těžké mučení tzv. torturu podat falešné přiznání. Je také asi jediným českým knězem v historii čarodějnických procesů v Evropě, který byl upálen po dvojnásobném odmítnutí milosti olomouckým biskupem. 2. Neoformalistická analýza - Hlavním konstrukčním principem filmu Kladivo na čarodějnice je specifické užití detailních záběrů, které promlouvají k divákovi lépe, než by dokázaly například americké plány či polocelky, nebo i samotné dialogy. Detailními záběry je také dosaženo většího emocionálního účinku na diváka (zejména v mučících scénách), protože vše vidíme patřičně zblízka a více se nám to dostává pod kůži. Hrozivá atmosféra je umocněna také působením diegetického komentátora mnicha (opět v detailech). Rámování na detail také napomáhá k implicitnímu vykreslení postavy inkvizitora Bobliga jako záporné postavy, spolu s využitím expresivní hudby a paralelismem mezi Bobligem a Lautnerem. Použití těchto detailních záběrů se tak stává jakýmsi sjednocujícím motivem filmu Kladivo na čarodějnice. Film začíná výstupem diegetického komentátora mnicha, který nám sděluje, že žena je hřích, načež následuje prostřih na detaily koupajících se žen v lázních (mezi ženami je i Zuzana). Mnišský komentátor je rámován na detail (nejprve na jeho oči, poté na jeho ústa atd.) a ve všech výstupech je osvětlován low-key osvětlením, které vytváří tmavší, zřetelnější stíny, které z něj dělají tajemnou postavu. Diegetický mnich plní funkci komentátora, který recituje části z knihy Kladivo na čarodějnice, jíž Boblig využívá ke své argumentaci, ale také svým podáním posiluje fanatičnost celého textu. Jeho projevy vždy nějak korespondují se současným děním. Mnich je však zasazen mimo hlavní dění a celého ho spatříme až na konci filmu, kdy jde navštívit děkana Lautnera do žaláře, a ten si od něj vyžádá trochu šňupacího tabáku. Zvuk dunění bubnů z písně v úvodu je postupně nahrazen jemným hudebním motivem, nicméně dunění bubnů se prolíná celým filmem. Vrací se a značí nějaký posun v ději (bubny začnou dunět, když se ve filmu stane něco významného, něco co posune děj kupředu, ale zároveň předznamenávají nějakou hrozbu). V úvodní scéně je též využito zvukového můstku (ještě doznívají mnichova slova a už slyšíme hudební motiv, který v následující scéně s koupajícími se ženami zesílí), který tak tvoří plynulejší přechod mezi těmito scénami. Z hlediska narace film pracuje s širokým rozsahem vědění, čili se jedná o neomezenou naraci, díky které nejsme omezeni pouze na vědění hlavní postavy, ale vidíme události v širších souvislostech a z více úhlů pohledu (například vidíme i scény, ve kterých inkvizice trénuje s obviněnými jejich výpovědi, ve kterých jsou nuceni obvinit další a další lidi, zejména ty bohaté, na čemž pak inkvizice bohatne). Ve filmu často chybí ustavující záběry, ale místo toho je ihned rámováno na detail, tak jako například hned v úvodu, když domluví fanatický mnich a my spatřujeme detaily koupajících se žen, poté opět mnich a zase ženy. V žádné z těchto scén není záběr na celou místnost. Tím, že vidíme rovnou detaily, nás styl více vtahuje do děje. Film tvoří vyprávění kolem protagonisty děkana Kryštofa Lautnera a antagonisty inkvizitora Bobliga a postavy kolem Bobliga jsou víceméně pouze pasivními přihlížejícími, kterými Boblig manipuluje ke svému vlastnímu užitku. Zajímavé je také pozorovat vývojové vzorce v chování postav (někteří se ze strachu přidávají na stranu inkvizitora, i když se s postupem času nepatrně pokouší vzdorovat, jiní prchají, aby zachránili alespoň vlastní život, farář lituje svých činů, avšak jediný děkan Lautner se snaží aktivně něco dělat pro zbytek lidí) i způsob, jakým je Boblig získává na svou stranu (například informace k jednomu členovi inkvizičního tribunálu o tom, že je také v seznamu obviněných, ale že nelze věřit všemu, a tak postačí, když bude nadále pečlivě a spolehlivě vykonávat svůj úřad, což spočívá v nevzpírání se a obviňování těch, které Boblig obvinit chce). Lidem není umožněno proti inkvizitorově nespravedlivosti nijak bojovat, vždy jsou někým umlčeni (hraběnka odbyde člověka, který ji informuje o tom, že Boblig se vždy před obviněním osoby nechá informovat o jejím majetkovém poměru a ještě mu poví, že od teď už nebude spadat pod její ochranu a my spatřujeme detailní záběr na jeho třesoucí se ruce, odkládající pohár, jako symbol dostatku a ochrany, o kterou teď přišel, ten samý člověk se pokouší vysvětlit někomu dalšímu, že upálené byly nevinné, ale je utišen větou: „Něco Ti poradím, bratře. Drž hubu!“ atd.). Zápornost inkvizitora Bobliga není definována pouze jeho vystupováním, ale je podpořena i dalšími faktory, kterými je například paralelismus mezi ním a Kryštofem Lautnerem. Oba dva jsou vlivné postavy, avšak každý zastávají jiný názorový protipól. Zatímco děkan Lautner využívá svou inteligenci a moc k dosažení spravedlnosti (neustále se snaží najít způsob, jak dokázat, že obvinění jsou nevinní), Boblig svou moc pouze zneužívá vůči naivním a pověrčivým věřícím a manipuluje jimi ve svůj prospěch. Dalším významným prvkem, který definuje Bobligovo zlo je pojetí práva, které též chápou Lautner i Boblig odlišně. Ekvivalentem k Lautnerovým právnickým knihám je Bobligovi pouze jediná kniha Kladivo na čarodějnice, která deformuje pojem právo, a kterou se Boblig ohání při své argumentaci ohledně své inkviziční práce (například i to, že důkazem pro čarodějnictví je, když se na těle obviněného najde ďábelské znamení, do kterého když se píchne, nevyteče z něj ani kapka krve). Bobligova bezcharakternost mu tak umožňuje tuto knihu využívat vůči zaslepeným věřícím a díky této absenci morálních zásad je Bobligovi umožněno bohatnout na úkor místních lidí. Ve filmu se výraz právo objevuje několikrát. Nejprve, když si Boblig na návštěvě u děkana Lautnera prohlíží jeho knihy a narazí na knihu Práva, začne jí listovat a potom prohlásí: „Neznám.“ Toto prohlášení potvrzuje Lautnerovo tvrzení, že Boblig je nedostudovaný právník, ale také implicitně poukazuje na kontrast mezi úsilím děkana Lautnera být dobrým, morálním člověkem a Bobligovou dekadencí. Dále pojem právo slyšíme ve chvíli, kdy je Boblig upozorněn, že použití tortury je podle zákona legální pouze za asistence soudního tribunálu, na co Boblig vyštěkne, že zná své povinnosti a poté dodá, i svá práva. Opět je slova právo užito, když ženy čekají na smrt upálením „podle práva“, ve chvíli, kdy děkan Lautner prosí biskupa, aby procesy zastavil, protože používá tak nelidské metody, které přinutí každého přiznat cokoli, což odporuje nejen lidskému rozumu, ale i právu, a také, když se děkan Lautner ptá: „A co svědomí?“ a Boblig se uchechtne a odpoví: „Já nejsem teolog, já jsem právník.“ Naprosto zřetelné jsou také rozdílné vztahy Bobliga a Lautnera k ženám. Hned v úvodu diegetický mnich říká, že krása a žena je dílem ďábla a někdy v polovině filmu se Boblig vyjadřuje o ženách: „Když se chceš potěšit z krásné květiny, musíš ji utrhnout a ona pak zvadne.“ Podobné přirovnání je možné i spatřit chvíli po 21. minutě, kdy je nejprve zaostřeno na květinu ve váze, stojící na stole a poté je přeostřeno na usmívající se Zuzanu, přičemž v této chvíli je přítomen i děkan Lautner, který se o Zuzanu s láskou stará, stejně jako o květinu na stole. Proairetickou linií příběhu je informace, že na Šumpersku se vyskytly čarodějnice a je nutné proti nim co nejdříve a nejpřísněji zakročit. Proto je přivolán inkvizitor Boblig, jenž má prý s čarodějnickými procesy velké zkušenosti. Tím se dostáváme k hermeneutické linii, ve které nám je představen samotný Boblig jako bezbožný a bezcharakterní člověk, jenž neoplývá přílišnou vzdělaností, ale je mazaný a ačkoli na čarodějnice vůbec nevěří a je mu to spíše k smíchu, manipuluje naivními věřícími a využívá je pro své vlastní potěšení (pod záminkou hledání ďáblova znamení, se před ním musí Zuzana svléknout, chce zlomit a zničit Lautnera, který je jeho protivníkem, nutí obžalované obviňovat další, především bohaté občany, jejichž majetek pak propadá inkvizici atd.). K popisu postav jsou ve filmu často využívány detailní záběry, které odhalí nevyřčené a charakterizují postavu. Například po scéně jedoucích koní následuje detailní záběr na hruď hraběnky, na které spatřujeme bohatě zdobený křížek, který symbolizuje její naivní víru, ale i bohatství. Hraběnka je také hlavní postavou, kterou je manipulováno, neboť naivně věří v existenci čarodějnic, což Boblig svými řečmi posiluje a její víry využívá k tomu, aby z ní dostal co nejvíce peněz. Hraběnka se také jeví jako zvědavá, ale i nepřiměřeně natěšená vidět čarodějnici, avšak když žebračku spatří, je zklamaná, protože čekala něco děsivějšího, než starou otrhanou babku. Detailní záběr také spatřujeme ve chvíli, kdy Boblig sděluje hraběnce, na kolik peněz asi tak vyjde inkviziční proces a ona při tom pozoruje jeho staré, otrhané boty (v detailu). Naivitu a pověrčivost věřících lze vidět i kolem osmnácté minuty, kdy je jedna obžalovaná nucena, aby přiznala, že svatou hostii nesla na Petrovy kameny a ona vyděšeně oponuje, že tam nikdy nebyla a proč by tam chodila, že by se bála, protože se přece říká, že tam létají čarodějnice, čímž Bobliga opravdu rozesměje. Rámování na detail neslouží ale pouze k vykreslení postav, ale je také použito jako komunikační prostředek mezi filmem a divákem. Sděluje víc, než by bylo možné říct v dialozích. Například při výslechu děkana Lautnera je na jeho žádost předvolána i Marie Kašparová, neboť Kryštof Lautner chce lživou výpověď slyšet přímo z jejích úst. Toho se mu skutečně dostane a on se jí ptá, proč lže a žádá ji, ať řekne pravdu. Následuje švenk kamery na detail ženiných rozdrcených zakrvácených prstů následkem použití palečnice. Tento záběr vypoví víc a netřeba, aby žena cokoli odpovídala. V jiné scéně opět spatřujeme detailní záběr na rozdrcené prsty žebračky, přičemž žebračka drmolí nacvičenou a mučením vynucenou výpověď. Sledujeme záběry a protizáběry mezi inkviziční porotou a žebračkou a mezitím prostřih na detail rozdrcených prstů, čímž je umocněna krutost a absurdita takového doznání, které je jasně výsledkem mučení a zároveň je v této scéně patrná provázanost narace a stylu. Při výsleších je také využíváno křížového střihu. Střídají se záběry na mučené osoby se záběry exteriérů (nebe s letícími ptáky, kterých přibývá stejně, jako přibývá kůlů a odsouzených osob). Přičemž je užito zvukového můstku, neboť i při záběru na nebe s ptáky slyšíme úpění mučené ženy, což dotváří tragickou atmosféru. Interiéry, ve kterých jsou obvinění vyslýcháni, mají malou hloubku pole, čímž takové záběry vytváří tíseň a nemožnost úniku obviněných ani útěkem, ani dokázáním své neviny. Detailní záběry jsou také často spojeny se zesílením hlasitosti zvuku, čímž se znásobuje brutalita mučících technik, kterou naopak zmírňuje následující záběr oblohy. Ke komunikaci s obviněnými využívá Boblig i jeho písař klacek, hraběnka kapesníček a záběry na komunikaci mezi nimi jsou natáčeny přes mříže, z čehož je jasně patrné pohrdání i odpor inkvizice i bohatých osob vůči těmto osobám. Z hlediska prostředí ve filmu jasně převládají interiéry, a to panství děkana Lautnera, které je protipólem k místu, kde je ubytován Boblig, panství hraběnky, biskupství a prostory, kde zasedá inkviziční tribunál a žaláře. Oproti tomu exteriéry spatřujeme jen ve chvílích, kdy je na někoho vydán zatykač a dotyčný či dotyční jsou vozem odváženi k výslechu a do žaláře (doplněno duněním bubnů a melodií písně z úvodu filmu), nebo ve chvílích, kdy je na okamžik přerámováno na prostor s kůly (nejprve tři, ale neustále jich přibývá a v posledním záběru na kůly, je už ani nelze spočítat). Přesuny postav z jednoho místa na druhé nejsou součástí filmu a kvůli absolutní převaze interiérů, si jen těžko děláme větší představu o tom, kde se která z budov nachází a v souvislosti s tím, i jak která cesta dlouho trvala. Jediný jasný náznak cestování je pomocí scén s kočáry taženými koňmi, nebo ve zmínkách o pár scén později. Také si můžeme povšimnout faktu, že děkan Lautner, Zuzana a inkvizitor Boblig jsou jako jediní občas rámováni ve velkých detailech, ze kterých je ještě více patrná jejich proměna. U Zuzany a Kryštofa Lautnera jak fyzická proměna (rány na nohou, rozdrcené prsty, ostříhané vlasy i hadry namísto oblečení), tak psychická proměna (přiznání ostudných a sprostých obvinění, Zuzanin „šílený smích“, ztráta vlastní individuality). Z detailů obličeje Bobliga je zase patrná krutost, schopnost ovlivňovat druhé, touha pomoci a zničení děkana Lautnera. Tyto postavy také můžeme pozorovat od první do poslední scény a celý příběh prožíváme skrze ně. 3. Závěr - Snad každý, kdo se na film dívá, je obeznámen s historickými souvislostmi, čili je asi každému jasné, kam dějová linka filmu směřuje a jeho cílem tedy není jakkoli u diváka vzbuzovat zvědavost. Naopak si však může mnoha způsoby pohrávat s narativem a stylem, kterými u diváka dosahuje určitého emocionálního účinku. Cílem bylo poukázat na funkci detailních záběrů ve filmu Kladivo na čarodějnice a na jejich provázanost s ostatními prvky narativu a stylu. () (méně) (více)