Režie:
Miroslav KrobotKamera:
Martin ŠtrbaHudba:
Martin HůlaHrají:
Pavel Šimčík, Iva Janžurová, Iva Pazderková, Klára Melíšková, Jenovéfa Boková, Miroslav Krobot, Ivana Plíhalová, Jakub Žáček, Roman Vencl, Jana Posníková (více)Obsahy(1)
Pro herce Šnajdra (Pavel Šimčík) je život jedna velká hra. Málokdo pozná, kdy věci myslí vážně. Jeho žena Markéta (Klára Melíšková) je už na něj alergická a manželskou krizi se snaží řešit u psychologa (Jakub Žáček). Šnajdr raději mizí do Olomouce, kde se chytá své první režijní příležitosti, ve které chce zazářit se svou babičkou (Iva Janžurová). Oba totiž milují improvizaci. Tu překvapivě dokáže tvořit i babiččina pečovatelka Mikina (Iva Pazderková), což Šnajdra oslní. Kariérista Grunt (Miroslav Krobot), který šéfuje divadlu, doufá, že představení bude událostí sezóny. To se nakonec stane, ale jinak, než si představoval. Sám je totiž, aniž by chtěl, vtažen Šnajdrem do hry. (Falcon)
(více)Recenze (109)
Ať si pro mě za mě Krobot tyhle filmy se svým ansámblem točí, ale pokud mu na to z daní přispíváme, je to špatně. Kromě Janžurové (nemyslím teď Tourettův syndrom, to se mi nelíbilo) tam není nic zdařilého. Šimčíka opravdu nemám rád, a může si za to svým působením v reklamě sám. Pazderková, Melíšková, ještě bych přidal Holubovou a mám komplet sestavu nejneoblíbenějších hereček, protivných od pohledu. Vtipná je snad jen postava Žáčka. ()
Všechny filmy Miroslava Krobota se mi nijak zvlášť nelíbily, ale vždycky je chci vidět. Záměr je evidentní - snímek o improvizaci, o tom, že i v těžkých okamžicích by se život měl brát s lehkostí, ale v mnoha stránkách je nedotažený, včetně nijakého konce. Srovnávání s Kameňákem je ale opravdu dost mimo. ()
Jo tyhle Krobotovy dialogový minimalismy, někdy jsou neskutečně vtipný, jindy nechápu. Ovšem trošku mě unikal smysl a pointa toho celýho. ()
"Včera jsem dostal v parku po držce. - Jak si na to přišel? - Mám všude modřiny." Jo, Krobotův humor je někde úplně jinde. Celou dobu na film čumíte a celou dobu jste konsternováni tím, co se na scéně děje. Ono se toho teda moc neděje. Skoro bych řekl, že scénář Krobotových filmů je tak na dvě stránky čistýho textu. Stejně jako u Hanušovic se tu totiž setkáváte s divnými lidmi, kteří mnohdy naprosto teatrálně přehrávají a improvizují. Zatímco Díra bylo absurdní překvapní roku, tady je to už spíš kopírování toho samého. Navíc ten hudební podkres byl neuvěřitelně otravnej. ()
Je vidět, že Janžurová nikdy nenadávala, protože ty sprostá slova říkala bez žádného tónu, důrazu, jako by je četla. A jak Šimčík mohl dělat reklamu pro innogy? Panebože.... ()
Mám teorii, že výsledkem měla být naše hezká česká verze filmu "Birdman". Což je chvályhodný záměr, ale bylo to příliš velké sousto a nepovedlo se to. ()
Velká očekávání jsem neměla, ale nakonec jsem dostala příjemnou zábavu. Miroslav Krobot sám ve vedlejší roli ředitele jednoho olomouckého divadla je tam nejlepší. Prostě tam jen stojí, má ten svůj poker face, pronese jednu větu a je váš. A navíc je tam moje Olomouc, že ano! Do kina si na to zajděte, litovat nebudete. ()
Ne o moc vtipnější než Kameňák. Takhle to dopadá, když se z trapné komedie kvůli jménu režiséra dělá něco víc, a dokonce je tomu dopřána velká premiéra na festivalu. Btw..ten Šimčík vypadá jako ona slavná antisemitská karikatura a bohužel to nebylo využito k žádnému vtipu, byl by to nejlepší vtip filmu. ()
Jak umí Krobot bavit z pozice herce, tak je naprosto příšerný v roli režiséra. Díru u Hanušovic a Kvarteto táhla zajímavá herecká sestava, ale tady se jeho výlet do divadla změnil v hodinu a půl dlouhé čekání na konec. Jeho rukopis diváka drtí od první minuty. Humor na bodu mrazu, sdělení křečovité, závěr pro změnu žádný. ()
I kdyby už Krobot po Díře u Hanušovic nic tak strhujícího nenatočil, bude to pro mě pan režisér, nicméně už v Kvartetu jsem měla dojem, že příliš slevuje z nároků, a teď ho mám ještě silnější. Téma je sice odvážné, existenciální pohled na trapno a autistický humor jako možnost dokonalého úniku ve stavech životní nejistoty, kdy se člověk cítí příliš křehký a zranitelný, příliš štvaný a všemi pronásledovaný... Jenže zpracování, které v podstatě znamená, že stejně jako jsou v zóně trapna, bezradnosti a nejistoty, jak je co myšleno a jestli vůbec nějak, hlavní postavou ponecháni všichni v jeho okolí, jsou v ní také režisérem ponecháni diváci snímku, a to je už příliš bezpracná strategie, která umožňuje přílišnou nedůslednost a rozevřenost - a přestává to být zajímavé i dů-vtipné. Navíc mi překáželo, že hodně toho, co film tvrdí, evidentně není dost přesvědčivé: např. pečovatelka není kdovíjak okouzlující a příjemná, výměny s babičkou nejsou zase tak vtipné, atd. Některé postavy jsou rovnou psané jako dvojrozměrné karikatury (zhrzená manželka a terapeut v krizi), což dost rozbíjí celek a automaticky sráží kvalitu. Příběh není až tak vybroušený ani překvapivý, postavy i jejich záměry jsou rozplizlé a příliš mnoho tam toho vyznívá do ztracena - kvůli tomu se právě nepotřebuji dívat na film, na to stačí většina prostředních životů všude kolem nás. *~ ()
Mírné rozpaky. Skvěle obsazený kus, kterému by spíše slušelo jeviště. Hercům se nedá příliš vytknout, hrají naplno, leč výsledek zůstává rozpačitý. Byť uznávám Krobotův minimalismus a miluji jeho suché patrony, Velká premiréra ve mně zůstala jen malou epizodou. ()
Docela zábavné, byť někdy prvoplanove. ()
Velká premiéra je dosud nejzábavnějším filmem Miroslava Krobota, ale to neříká mnoho a laťka je položena setsakra nízko. Stále je to přichcíplá podívaná o divně se chovajících lidech, jejichž osudy vás zajímat nebudou, a když se nad tím člověk vlastně zamyslí, závěr ani nedává v reáliích fungujícího světa vůbec smysl (respektive měl by dodatečně fatální následky pro hlavní postavy). A zcela divadelní herecké výkony tomu rozhodně na filmovosti nepřidávají, Pavel Šimčík je navíc po svém šaškování v reklamách pro mě opravdu nezajímavým tahounem filmu. K tomu je na tom krásně vidět zaprděnost a zastaralost současné české kinematografie, protože dělat si srandu z Touretteova syndromu přestalo být snesitelné tak před patnácti lety. [KVIFF 2022] ()
Krobotův vesmír kašle na diváky, na konvence, na poučky o tom, jak má správně vypadat film. Krobot točí to, co cítí, že potřebuje natočit. Točí s nadhledem, patřičnou dávkou sebeironie i s lehkostí mága minimalismu. Krobot je pro mě vylepšená verze Chytilové, neopájí se svým egem, nevnucuje mi svoji dokonalost, naopak, nebojí se ukázat na své slabiny i své bolesti. Velkou premiéru doprovází svým zpěvem Jana Koubková a film je stejně tak nevázaný, jako její zpěv, jako jazz sám. Vytknula bych linku paní Šnajdrové, v celé té improvizační hříčce působí nepatřičně, je jasně nalajnovaná, zcela čitelná, i když plní funkci komické postavy, nebaví mě. Nepotřebuji řičet smíchem, abych se dobře pobavila, bohatě by mi stačil vystresovaný ředitel divadla toužící stát se politikem. Pane Krobote, příště bez Šnajdrové, děkuji. ()
Mám nejvíc ráda Miroslava Krobota, mám ráda Olomouc a tamní scénu - Ivanu Plíhalovou, Janu Posníkovou a další. Líbí se mi pozorovat tak známou cestu mezi olomouckým a pražským nádražím. Ale jinak je tenhle film, až na pár vtipných dialogů, docela prázdný. Bohužel. ()
Úmorná poetická bída! ()
Krobot natočil filmovou komedii pro příznivce improvizovaného divadla. Vadí vám trapno? Jste tady špatně. Bohužel to vypadá, že byl improvizovaný i scénář, což u filmu většinou nefunguje. Nejzajímavější linku představovala romance mezi Šimčíkem a Pazderkovou. Půl dne jsem přemýšlel nad výší svého hodnocení, a pořád si nejsem jist, zda nejsou tři hvězdičky moc (50%). ()
Komedialne ladena absurdita s partnerskou banalitou. Pobavilo me napodobovani mimiky zvirat v zoo a z verbalnich vtipu nudny projev plny frazi s pozadanim "o minutu ticha nebo radsi dve". ()
Velká premiéra (před velkou premiérou ve Velkém sále Thermalu ještě Šnajdr) je ten malý, poker-faceový střípek, co od Krobota očekáváte, a taky příběh o (životní) improvizaci, co se proimprovizuje k nejpředvídatelnějšímu. Iva Janžurová po pušce v Teroristce dostala Touretta. Haha, asi. (KVIFF) ()
Jméno herce a režiséra Miroslava Krobota bývá spojováno především s Dejvickým divadlem, to ostatně odrážel i jeho celovečerní debut Díra u Hanušovic z roku 2014. Filmová režijní prvotina tehdy 64-letého Miroslava Krobota vsadila na ansámbl Dejvického divadla (Ivan Trojan, Jaroslav Plesl, David Novotný či Krobota dcera Lenka Krobotová), o 4 roky později došlo na druhý celovečerní film Kvarteto, kde šlo ovšem z Dejvického divadla maximálně v rámci menších rolích vyhledat Krobotovou a Pavla Šimčíka. Právě ten se poté stal hlavní tváří Krobotova třetího celovečerního filmu, kdy šlo snadno doufat, že Krobot tentokrát natočí o poznání lepší film. To se sice vyloženě nekoná, Krobot ovšem dokázal realizovat minimálně svůj nejlepší film. Což ovšem pochopitelně v kontextu nezní zas tak oslavně. V základu se nic nemění: Krobot i napotřetí stál za kamerou, sepsal scénář spolu s Lubomírem Smékalem a vsadil na dva známé z Dejvického divadla (Šimčík a Klára Melíšková). Krobot ovšem tentokrát stál i před kamerou, k obsazení se přidala Iva Janžurová, Jenovéfa Boková či Iva Pazderková a i tentokrát servíruje tak trochu něco jiného. Ty největší klady Krobota se projevují i zde. Jeho ideální cit k humoru, práce s herci, komediální načasování i fakt, že povětšinou statické záběry jsou občas nahrazené nějakým zajímavějším kamerovým nápadem (párkrát zde dojde na využití táhlých záběrů šikovným kameramanem Martinem Štrbou). Pavel Šimčík bývá povětšinou v rámci Dejvického divadla zastíněn právě jmény jako Ivan Trojan či Martin Myšička, potěší tak fakt, že Šimčík konečně dostává větší roli, kdy dostává prostor pro projev svého komediálního nadání, kdy jen zamrzí, že mu scénář spíše dělá medvědí službu a Šimčík tak ve finále zas tak velkou příležitost nedostává a i díky tomu zůstane ještě nějakou dobu tak trochu nedoceněn díky účasti v repertoáru plném slavnějších kolegů. Šimčík to nemá lehké ani proto, že si pro sebe prakticky všechny momenty ve filmu krade Iva Janžurová, která i ve věku 81 let dosahuje titulu paní herečky a babičku s Tourettovým syndromem hraje tak skvěle, že by Karel Ondrka mohl závidět. Scénář funguje především v bizarních konfrontacích, které těží z bizarního humoru. Krobotův rukopis z Dejvického divadla se v průběhu nezapře, především i proto, že se Velká premiéra tak trochu snaží být sondou do duše průměrného divadelníka. Jenže právě zde se objevuje podivná anomálie, kdy není jisté, co přesně vše chce film komentovat, čeho všeho se chce dotknout a jak moc to vlastně zvládá. V průběhu se tak objeví sonda do duše snaživého umělce konfrontujícího se s diktátem z vedení, nahlédnutí do nefunkčního manželství, posedlost a spousty dalších motivů a potencionálních metafor a alegorií, které není snadné tak úplně pochopit. Krobotův film ani tentokrát nepředstavuje ideální prototyp českého mainstreamového filmu, spíše připomíná podivný pokus o umělecký film s ambicemi, které mu ovšem k tomuto statusu chybí více uměleckého rukopisu a v součtu i ambic. Výsledný produkt tak snadno připomene proces, kdy pejsek s kočičkou vařili dort. V součtu to tak znamená, že i když je v jednotlivostech Velká premiéra vlastně strašně moc sympatická, jako výsledný servírovaný dezert dvakrát nefunguje. V průběhu dokáže Velká premiéra evokovat několik podobných filmů a to ani není nutné myslet na zahraniční tvorbu a zůstat na zemi v naších luzích a hájích. V součtu pak Krobotův přístup evokuje právě přístup zkušeného divadelního tvůrce, který si ovšem ani při třetí filmové celovečerní štaci neuvědomil, že jde o tak trochu jinou disciplínu. Velké premiéře tak ve finále nejvíc prospívá fakt, že trvá pouze 90 minut, poměrně rychle uteče a všechny ty nedořešené otázky se divákovi mohou rychle vypařit z hlavy. Chvílemi to ovšem skutečně působí dojmem, že se v jistých bodech mohlo něco navíc přidat, v jistých momentech film i díky krátké délce zbytečně zamrzne a v součtu působí jako záležitost, která by možná mohla fungovat na prknech Dejvického divadla. Záležitost, ze které by možná šikovnější scénárista dokázal vytřepat něco víc a zároveň samotnému scénáři dodat cosi jako hloubku, který výsledný film nakonec víceméně postrádá. Na konci to tedy působí, že je již štika chycena na háčku, pak se ovšem ukáže, že Krobot jakoby výčitkami hodil rybu zpět do vody. A tím tak trochu svému dítku zlomil vaz. K čemuž svadí i fakt, že ústřední hudební podkres začne u diváků vyvolávat agonii zhruba hned po prvním použití. Miroslav Krobot tak natočil svůj nejlepší film, kterému se ovšem přinejlepším dá nadávat do ucházejícího filmu. Jde o podivný film, který není určen pro konzumenta průměrných českých komedií, zároveň ovšem není moc důvod k tomu, aby ho viděl divák hladový spíše po ambicióznějších a umělecky hodnotnějších stránkách. Je to tak film existující ve své vlastní speciální šedé zóně, který je vlastně těžké komukoliv doporučit. Na druhou stranu ovšem rozhodně má své světlé stránky. Zbytků ovšem v součtu pořád zbude víc než dost.... () (méně) (více)