Režie:
Vladimír MichálekScénář:
Milena JelinekKamera:
Martin DubaHrají:
Bolek Polívka, Veronika Žilková, Petr Kavan, Jiří Pecha, Simona Peková, Antonín Kinský, Jaromíra Mílová, Soňa Valentová, Jiří Lábus, Richard Metznarowski (více)VOD (1)
Obsahy(1)
Příběh vesnického faráře, který bojuje se státními úředníky i vyššími církevními představiteli za záchranu kostela, se odehrává na sklonku 80. let. Pro faráře Holého představuje víra v Boha neotřesitelnou hodnotu a navíc zápasí s pocitem vlastní zbytečnosti a bezmocnosti při setkání s chorobou milované Marjánky. Stejně bezmocný je i před socialistickým režimem, který arogantně likviduje hmotné i duchovní hodnoty. (oficiální text distributora)
(více)Recenze (255)
Bolek Polívka v roli, kterou jsem mu uvěřil... Možná dávám pět hvězdiček i proto, že jsem film viděl v letňáku a počasí v reálu kopírovalo to na plátně. Je tomu těžké věřit, ale přestože jsem nevěřící, tak skrze Bolka, ten film i to počasí jsem toho Boha tak nějak tušil... Dovedete si představit, že na plátně leje, farář letí do kostela, který má děravou střechu a i ve skutečnosti kolem vás mlátí blesky a lidi se krčí pod deštníky a deky a celty... Promítač tak nějak vytušil, že dneska to prostě vypnout kvůli počasí nemůže. To byl zážitek! I proto jsem se nikdy na film nedíval v bedně. ()
Křišťálový glóbus - výběr, Český Lev 3 : Herec HR - Bolek Polívka, Herečka VR - Veronika Žilková, Zvuk + 4 nominace: Nejlepší film, Režie, Hudba, Scénář ()
Pro mně jeden z nejlepších českých porevolučních filmů. Velmi poetický snímek, přetékající citem a emocemi, které plynou jen tak zlehka, pozvolna a příběh se vnímavému divákovi doslova zadere pod kůži. Dokonalí jsou Polívka se Žilkovou (Veroniko, vykašlete se na ty stupída v TELE TELE :o), pěkná je kamera a jemné tóny Hladíkovy kytary jsou nenápadné, ale přesně zapadající do atmosféry snímku. A ten společensko-kritický podtón (farář vs stranicko-byrokratická mašinérie) je hodně výstižný. Moc, moc dobrý film. ()
Skvělý dramatický výkon Bolka Polívky v roli velebného pána v socialistickém Československu. Ale opomenout Veroniku Žilkovou by bylo neomluvitelné - její výkon bych Českým Lvem ocenil rovněž bez sebemenšího zaváhání. ()
Co dodat? Film je to opravdu nezapomenutelně krásný a Bolek Polívka předvádí jeden ze svých nejlepších výkonů... Nemohu, než souhlasit s ostatními... Navíc atmosféra snímku dobře postihuje šedá a nudná osmdesátá léta. Film má zajímavou kameru i hudbu a režisérský rukopis Vladimíra Michálka se mi začíná zamlouvat čím dál víc... ()
Bolek už nejednou dokázal zahrát velmi dobře, ale jeho herecký projev právě v tomto filmu, to je absolutní vyzralé herectví. V každým záběru civilní velmi přesvědčivý výkon v příběhu kde smutek a bezmoc střídá z radostí a nadějí, což ze svých životů známe asi všichni co ? Možná mně malinko nepřesvědčil ten střet statečný střet faráře s komoušema, tp jsem čekal přece jen více vyhrocenější ze strany komoušů. Za to další složky kamera a hudba mě přesvědčily na první dobrou a moc pomohli celkové náladě filmu. ()
Už je to dlouho, hodně dlouho, co jsem tenhle film viděl. Musím se ale přiznat, že mě dokázal prakticky okamžitě zaujmout...a to jsem to v žádném případě nečekal. České filmy mě v té době totiž vůbec nezajímali a bylo jich málo, které by stály za to vidět. Zapomenuté světlo ale stojí a je škoda, že se o něm tolik neví. Bolek Polívka v něm totiž ještě skutečně hraje a celé je to nabyté takovými herci, že to prostě nebude nudit a i přesto, že je to dost smutné, ten film mi nepřestal být sympatický prakticky do teď. A to už je to skutečně hodně dlouhá doba, co jsem ho viděl. ()
Dílo Michálkovo se vydařilo... pravda, název trochu klame, neboť s Demlovou klasikou nemá s výjimkou několika motivů a citátů zas až tolik společného... ovšem, víra je tu v hlavní roli, avšak Polívkův farář je dalek buřičství a niterné skepse knihy, celý film prozařuje jeho odhodlání pomáhat a přesvědčení, že ta pravá víra je láska k člověku. Film plyne jaksi harmonicky, pokorně, přesto má neobyčejnou podmanivou sílu (i díky hudebnímu doprovodu)... Nade vše je asi třeba postavit výtečné herecké výkony všech hlavních persón – trochu netypicky poklidnou a zadumanou roli Bolka Polívky, výtečnou kreaci Veroniky Žilkové a tradičně bodrého Jiřího Pechu. Zapomenuté světlo je tichou vodou, která břehy mele tak, že ji po těch letech řadím k tomu nejlepšímu, co proteklo korytem české porevoluční kinematografie. ()
Asi nikdo by necekal Bolka Polivku v roli farare – ale tento tah se ukazal jako genialni a i diky jeho vykonu se jedna o vskutku filmovou lahudku. ()
Ač by tomu mohl společný název napovídat, Vladimír Michálek nenatočil filmovou adaptaci stejnojmenného autobiografického Demlova ,,románu", jen se jím nechal volně inspirovat. Demlův předválečný Tasov a pozdně normalizační realita socialistického Československa skutečně také nemá mnoho společného. Je tu však mnoho věcí, které oba nesourodé světy v Michálkův prospěch latentně spojují - svéráz vesnického prostředí, tolik odlišný od městského způsobu života, naplňující právě ten pocit ,,zapomnění", víra vystavená zkouškám pochybností, ale i zlovůli světské moci, totalitní dopad (Deml tak vnímal tlak katolické církve, se kterou vedl spory a která zakazovala jeho dílo a jeho samého ,,uklízela" na zapadlé farnosti...) i vlastní podstatu kněžství. Z Demlova knižního alter ega - ohnivého rebela a buřiče, se ovšem stal ve filmu jeho pravý opak - Polívkův farář Holý je tak dokonale plastická a uvěřitelná postava a Polívkovo herectví tak dokonale ukázněné a zbavené jeho zažité manýry, že lze před Michálkovým režijním (a Polívkovo hereckým) talentem jen smeknout... Tak bouřlivě emocionální kniha a tak mírný a komorně laděný film. A přesto Michálkův umělecký koncept funguje a má své opodstatnění - 80. léta v ČSSR jsou v něm zakonzervována a subjektivně reflektována (stejně jako rok 1934 v Demlově strhující knize). Zapomenuté světlo je úžasný film, který by snad mohl i někoho z diváků motivovat k četbě osobité a originální stejnojmenné knihy... Podobné filmy: Cestou křížovou ()
Něco úplně jiného než Demlova "předloha". Nejedná se však o přepis, nýbrž volnou interpretaci a své kvality film bezesporu má. Polívkův kněz nebojuje ani tak sám se sebou, jako s nepříznivým okolím a těžkými podmínkami pastýřského povolání ve společnosti, která o jeho církev ani poslání a touhu rozdat se příliš nestojí. ()
„Že se na to Jardo nevysereš. Dyť je to trapný.“ – „Já se ti divím, že se ho zastáváš... katolík nejseš.“ Ak by som raz režíroval, asi by to bolo niečo vážne a vybral by som si do hlavnej úlohy slávneho komika. Bolek Polívka je ďalší z rady komediálnych hercov (ďalej mi napadá napr. Jim Carrey), ktorému by kedysi nikto hlavnú „serióznu“ rolu nedal. Nakoniec to riskol Vladimír Michálek a Zabudnuté svetlo mu vďaka sympatickému Polívkovi vyšlo. Vyšla aj poetická kamera lazov, vydarené podporné postavy, napriek vážnosti témy jemný ironický nadhľad, hlášky a dialógy. Bez Polívku by to ale nebolo v žiadnom prípade ono. ()
Nevím, proč se všichni tolik podivujete nad schopností Polívky zahrát "vážnou" roli, resp. faráře. Mně to tak nepřekvapuje a zřejmě právě proto jsem věnoval větší pozornost příběhu a zpracování. A je mi líto, ale ten film není nic výjimečného. ()
Michálka já můžu, ale Zapomenuté světlo, ač určitě ne špatné, se mě ani trochu nedotklo. Možná to zní hloupě, ale protagonista mi byl krajně nesympatický, přitom jsem měl pocit, že by to mělo být naopak. A od toho se odvíjel celý zbytek mé nejistoty ohledně toho, jak k filmu vlastně přistoupit. ()
Hlavním důvodem, proč na tenhle film nezapomenu, je skvostná facka, uštědřená zde v pravý čas, na pravém místě a do správného ksichtu. ()
Čtu tady, že se má jednat o drama, ale mně to spíš připadalo jako taková ta typická česká ubrečená tragikomedie. Film pojednává o věcech, který moc k smíchu nejsou, ale zároveň mi přišlo, že ty události, který se tam odehrávaly, nejde brát ani moc vážně. V závěru už z toho vyleze úplná fraška. Možná je to i tim, že v tom hrajou příšerný herecký antitalenti a většina z nich vypadá, že se k natáčení přimotala nějak omylem. Tady to spojení herců a neherců prostě nezafungovalo. Bolek Polívka je skvělej, ale sám ten film prostě nezachrání. ()
Citlvý a dojemný film postavený především na úžasných výkonech. Jedne z nejlepších výkonů Bolka Polívky. ()
Od Vladimíra Michálka jsem prozatím viděl Je třeba zabít Sekala a Babí léto a oba filmy se mi velmi líbily a zaujaly mě. Zapomenuté světlo je velice zvláštní snímek. Na diváka mluví hlavě pocity hlavní postavy faráře, obrazy/kamerou a hudbou. Překvapí i občasným humorem (stejně tak obsazením Kinského, který hraje sám sebe nebo hezkou rolí pro paní Zitu Kabátovou). Jsem ateista, ale Bolek Polívka mi svým herectvím osvětlil motivy chování své postavy, do jisté míry jsem ji dokázal pochopit (škoda jen, že nebyl více rozveden jeho vztah k ženě, která za ním dřív jezdila a pak přestala). Ale i herecký výkon Veroniky Žilkové (za podpory vynikajích maskérů) se mi líbil. Viděl bych to na 4*. Zajímavý komentář: Lima ()
V tomto filmu Bolek Polívka jen potvrzuje jak vynikající herec je. Ale nejen kvůli němu, nýbrž i díky kvalitnímu scénáři si tento trochu zapomenutý snímek zaslouží pozornost. ()
Závěrečná slova hlavní postavy o skutečné podstatě a vlastním smyslu víry jakoby redukující boha na odlesk boží duše, který není než vírou v dobro, jsou srozumitelná i pro ateistu. Lidská mravnost je totiž jen jedna. Příběh, který ve své literární předloze byl zřejmě dějově i psychologicky zjitřenější a samozřejmě posunutý do času Demlova života, svou šťastnou aktualizací - posunem do posledních měsíců komunistického režimu - jen získal. Vše, co bylo v složitém a nesnadném Demlově životě skutečně životné a pozitivní, bylo soustředěno do hlavní postavy filmu, role, která patří k vrcholům Polívkovy početné filmografie. Stejně zdařile vyznělo i zachycení novodobé madony ztělesněné umírající matkou zčásti již vzrostlých dětí pohorské vesnice na východním okraji Jablonecka; i o výkonu Žilkové, její ztělesnitelky, lze říci, že byl jedinečný. Roprachtice-Albrechtice jsou také východiskem pro přesný, nezkreslený výraz předností i limitů pozdní normalizace; obraz, který možná nepřekračuje limity šedi, určitě zachovává rozmanitost té doby. Do zdánlivě všedního příběhu se v dobrém slova smysu podařilo "propašovat" věčné a všelidské, aniž se rozplynulo v mlžině povšechných dogmatickotezovitých frází. SVĚTLO tak víc než čestně obstojí nejen v českém měřítku - o tom nemůže být nejmenších pochyb - , ale i v mezinárodním; v tomto případě mám na mysli např. srovnatelné, zaměřením i směřováním SVĚTLU blízké dílo prominentního režiséra polského hraného filmu ŽIVOT ZA ŽIVOT / MAXMILIAN KOLBE. Silou výrazu a nepatetického enthusianismu se tato Michálkova práce zařadila k nesporným vrcholům české polistopadové kinematografie hraného filmu. ()
Reklama